KONFERENCE

>> DŮSTOJNÁ  SMRT <<

zorganizovaná senátorkou  Václavou Domšovou pod záštitou senátního klubu SNK, 
spolu s Liberální reformní stranou (LiRA)

konaná dne 11. března 2008

v Jednacím sále, Valdštejnského paláce Senátu Parlamentu ČR

 

 (přepis z AUDIO nahrávky - neautorizováno)

Senátorka Václava Domšová: Dovolte, abych vás přivítala v prostorách Senátu Parlamentu ČR a poděkovala vám, že se konference na téma „důstojná smrt“ zúčastňujete v takovémto počtu.
Omlouvám pana Tomáše Julínka, ministra zdravotnictví, a vítám mezi námi místopředsedu Jana Rakušana, Mariána Hoška, nám. ministra práce a sociálních věcí, Františka Korbela, nám. ministra spravedlnosti, poslance Borise Šťastného a další hosty. 
Je ode mne asi dost troufalé pořádat ve spolupráci se senátním klubem SNK konferenci na tak těžké a složité téma. Navíc nejsem v této věci ani v oborech souvisejících odborníkem. Jsem jen senátorkou, která ve svém okolí často slyší to kontroverzní slovo euthanasie skloňovat ve všech pádech. Poslouchám zásadní odpůrce i příznivce takovéhoto odchodu z našeho světa. Myslím si, že je ale důležité o tomto tématu hovořit, a to velice otevřeně a z různých úhlů pohledu a ve všech souvislostech. Je potřeba odpovídat na všechny otázky, které nás v této souvislosti napadají. Možná právě proto jsem přesvědčila své kolegy, abychom otevřeli toto téma i na půdě Senátu.
Naší ambicí dnes není říci euthanasii ano či ne, naší ambicí je zahájení otevřené a věcné diskuse na parlamentní půdě, která možná poukáže i na nedostatek kvalitní paliativní péče a třeba i na nejrůznější rizika. Je i možné, že v závěru dnešní diskuse nabudeme přesvědčení, že naše společnost ještě k uzákonění tak složité věci nedospěla. Pojďme tedy otevřít toto téma, pro někoho možná pověstnou Pandořinu skříňku, a to věcně a pokud možno bez zbytečných emocí. Pokusme se společnými silami dojít k nějakému všeobecně přijatelnému závěru či doporučení. Hledejme průsečík v odpovědích na otázky, které nás v souvislosti se slovy euthanasie či důstojná smrt napadají. A to všechno ve smyslu toho, aby odchod člověka z tohoto světa byl pokud možno důstojný a svobodný.

	Místopředseda Senátu Jan Rakušan: Vážená paní předsedající, dámy a pánové, je asi správné, abych se vám nejprve krátce představil. Je mi 60 let, od promoce jsem pracoval jako internista, posléze primář geriatrie v Kolíně, kde jsem současně 10 let vykonával funkci ředitele nemocnice.
Název dnešního veřejného slyšení je překladem řeckých slovem „euthanatos“ – dobrá, slušná, důstojná smrt. Z toho pochází námi hojně používané označení euthanasie. Domnívám se, že téma, o kterém budeme dnes hovořit, je daleko důležitější než všechny žabomyší politické hrátky, kterých jsme všichni svědky a někteří z nás dokonce bohužel aktéry. Doufám, že se všichni v tomto sále shodneme na tom, co je diskuse. Jistě to není úporná snaha přesvědčit někoho o své pravdě. Mnohem spíše je to potřeba poskytnout ostatním svůj pohled na věc a od jiných naopak nové názory získat a o nich pak řadu měsíců získat. Svým vystoupením bych právě takovou diskusi chtěl zahájit. Moc si přeji, abychom neslyšeli 20 byť i velmi krásných a velmi chytrých, ale však stále jen monologů, které se vzájemně míjejí jako vlaky v železniční stanici. Připouštím, že i já jsem podjatý, výrazně ovlivněný svým povoláním – Hippokratova přísaha, životními i medicínskými zkušenostmi. Ty jsem získal mj. i při osobním kontaktu s umírajícími lidmi.
Ve své úvaze vycházím opět ze základního předpokladu, na kterém se, doufám, opět všichni můžeme shodnout, že život je nenahraditelný a neopakovatelný dar. Jako lékař si vážím každého lidského života. Jako starý muž života ve všech jeho rozmanitých formách.
Během svých studií jsem byl v uvozovkách vyučen k vyléčení, léčení, odstranění či zmírnění bolesti a nepříjemných pocitů, které často nemoci a stáří provázejí. Těmito doprovodnými jevy jsou smutek, deprese, nespavost, špatně tišitelná bolest, dušnost apod. Nebyl jsem však školen a vychováván, a také s tím bytostně nesouhlasím, k usmrcování a zabíjení lidí. Základ celé naší diskuse spočívá v problému, cože má větší cenu – zda sám neopakovatelný dar života, či právo každého jedince s tímto darem svobodně a zcela dle své vůle zacházet. Na tomto místě chci podotknout, že nechci pojednávat o problému sebevraždy, ale pouze o euthanasii, tj. komisionálním usmrcení člověka za lékařské asistence. Nechci, a doufám, že tomu tak nebude, aby lékaři byli současně soudci i popravčími, kteří v komoře k tomu určené vykonají rozsudek.
Dovolím si provokativní poznámku. Dnešní veřejné slyšení by nebylo asi vůbec nutné, kdyby lékaři, zdravotní sestry, ostatní zdravotnický personál, ale i rodina, přátelé, psycholog či kněz odvedli při léčbě těžce nemocného a trpícího člověka svoje poslání beze zbytku. Sebekriticky za lékařský stav musím přiznat, že péče o umírající není pro mnoho kolegů atraktivní součástí jejich profese. Mnohdy postoj a chování lékařů není na patřičné lidské, ani medicínské úrovni. To však samo o sobě nemůže být argumentem pro euthanasii.
Dovolím si dvě krátké osobní poznámky. Po dobu vykonávání funkce primáře na geriatrii jsem nebyl nikdy žádným z pacientů požádán o ukončení života. Ani moje stařičká matka, mimochodem lékařka bez náboženského vyznání, která chápala svou diagnózu, věděla, že umírá, znala možnosti současné medicíny, tento požadavek nevznesla. Byla si vědoma toho, že k přirozenému běhu života patří i přirozená smrt.
Ještě jednu poznámku, spíše politickou. Před několika dny jsem zaznamenal v médiích zprávu, že ČR má daleko nejvyšší počet nesvéprávných spoluobčanů, což je samo o sobě podivné. Něco to jistě o společnosti dneška vypovídá. Minimálně zde existuje nějaká systémová procedurální chyba, která skupině občanů činí život obtížnějším. Myslím si, že z výčtu našich lidských špatných vlastností rozhodně nevymizely korupce, nenávist, chamtivost, touha po penězích. A právě tyto vlastnosti by se dle mého názoru mohly stát možným motivem pro zneužití euthanasie. Toto riziko je při jakémkoliv komisionálním rozhodnutí vždy přítomno. Z tohoto důvodu jsem i velkým odpůrcem trestu smrti, právě pro možnost justičního omylu a nevratnosti vykonaného rozsudku. Dovolte mi, abych pro přehlednost shrnul tři hlavní důvody, proč jsem proti euthanasii.
1) Dar života považuji za něco tak cenného, že se necítím oprávněn komukoliv a za jakýchkoliv okolností tento dar odejmout.
2) Euthanasie je zneužitelná, o čemž vypovídají i příklady z historie.
3) Jako lékař s poměrně dlouhou medicínskou praxí věřím v pokrok svého oboru jak ve směru vyléčení, tak i ve zmírnění bolesti trpících.

Pan Vladimír Beneš: Dobrý den, jsem profesor Beneš, bývalý neurochirurg, toho času v penzi. V takhle krásném prostředí jsem ještě nikdy nepřednášel, musím to říct, asi proto, že jsem nejstarší tady.
Česká lékařská akademie, kterou tady reprezentuji, uspořádala 13. 2. diskusi na toto téma, které byl přítomen i pan Mgr. Hamerský. Já bych si na začátek dovolil citovat to, co máte většinou v záznamech, aby bylo jasno, o jakých termínech se vůbec mluví. Je to z knížky Tanatologie od profesorky Haškovcové.
Definice 
Euthanasie se dělí na aktivní euthanasii AVE, neboli voluntary euthanasy, a Haškovcová tomu říká strategie přeplněné stříkačky. Za druhé asistovaná sebevražda PAS, to P znamená physician, tedy že lékař asistuje při této sebevraždě. Za další je euthanasie nevyžádaná, ale předpokládaná, v zásadě chtěná – non voluntary euthanasy. Za další je nevyžádaná nechtěná nedobrovolná – involuntary euthanasy. Pak Haškovcová uvádí termín euthanasie pasivní a říká jí, že to je strategie odkloněné stříkačky. A konečně je termín, který se nejčastěji opakuje ve vašem návrhu – living will – vůle žít, přičemž will je také závěť, poslední vůle.
Tato tabulka je stará svým způsobem a je třeba ji zásadně doplnit a seškrtat. Za prvé je třeba, myslím, škrtnout definitivně slovo euthanasie. Euthanasie je slovo, které média udělala strašákem a my starší, když to slovo slyšíme, tak nám naskakuje husí kůže. Euthanasie je slovo, které by se nemělo vůbec užívat.
Ve vašem návrhu zákona je slovo euthanasie nahrazeno termínem důstojná smrt. O té se napsalo mnoho, ale jak ji definovat? Co je to důstojná smrt? Pro každého je důstojná smrt něco úplně jiného! Známý dramatik Jaroslav Dietl umřel na kurtu. Padnul a bylo po něm. Pro něj to byla důstojná smrt, při milovaném sportu naráz umřel. Ale byla okolo celá rodina. Dvacet minut čekali na sanitku, přijela sanitka a řekli, že je Dietl mrtvý a teď se dalších 20 minut dohadovali, kdo ho odveze. Pro Dietla to byla důstojná smrt, ale pro okolí to byla hrozně nedůstojná smrt.
Už mystický lékař Paracelsus napsal, že smrt je nade vší míru příšerná, krutá a zlá. Důstojná smrt proto je pojem naprosto nejistý, nedefinovatelný. Já sám navrhuji poetičtější milosrdná smrt. V kontextu tomu každý rozumí, ale milosrdná smrt je výraz pro novináře, pro spisovatele, ale ne pro vědce. Společnost ARIM – resuscitační a intenzivní medicína – ve svém materiálu z roku 2006, který redigovala primářka Drábková, nahrazuje všechny termíny, které jsem tu jmenoval a které jsou skutečně zbytečné, jediným termínem asistovaná smrt. Nerozlišuje aktivní a pasivní euthanasii. Pasivní euthanasie neexistuje podle mě. Vůbec! Ale v tom termínu je zařazen naprosto nový termín – terminální sedace. Je to termín kontroverzní, nejistý, ale není to euthanasie. Není v tom úmysl a je třeba otevřeně říct, že terminální sedací umírá dnes téměř 50 % pacientů v hospici.
V diskusi, které se zúčastnil Mgr Hamerský, byl asi nejdůležitější příspěvek profesora Karla Cvachovce: Jsme povinni poskytnout přiměřenou péči. Z toho můžeme dovodit, že péči, která není přiměřená, nejsme povinni poskytovat. Po diskusi hřebík na hlavičku udeřila redaktorka časopisu Medical Tribune, když název celého článku je Více než euthanasie nás trápí marná léčba. A hned v následujícím čísle téhož časopisu je celá stránka s otázkou Co vás nutí k neúčelné léčbě? A vyjadřují se k ní všichni nejpovolanější odborníci – Cvachovec, Vizula, Vítovec, profesor Lébl, profesor Starý, profesor Ševčík atd.
Profesor Ševčík v závěru svého příspěvku píše, že odborné společnosti ČESI a ČSARI sestavily pracovní skupinu, která v současnosti připravuje stanovisko k rozhodování na konci života. Opakuji, k rozhodování na konci života. Nerozšiřování, resp. přehodnocení tzv. marné léčby ve prospěch léčby paliativní. Víte, že naše paliativní medicína je v začátcích a hospiců máme bohužel zatím jen pár. V témže čísle je i článek mého přítele prof. Klenera, který euthanasii jednoznačně odmítá.
Stanovisko ČLA:
1) Termín euthanasie se stal v posledních několika letech zásluhou médií zlověstným strašákem. Je třeba jej nahradit přesnějším, jednoduchým a pro laika snesitelným termínem. Pro odborníky se navrhuje termín, který užívá společnost ARI, tj. asistovaná smrt. Pro zákonodárce by měl být termín přesnější. Dovolil jsem si navrhnout znění, které možná později přijde na přetřes, a to: pacientem vyžádané ukončení života, který ztratil svou únosnou kvalitou, může být beztrestné. Tím není uzákoněna asistovaná smrt, tedy euthanasie. Euthanasie je uzákoněna v jediném státě, a to je Belgie. Je mýtus, že je uzákoněna v Holandsku, Oregonu. Nikde není uzákoněna! Ale je v odůvodněných případech beztrestná. Ale i v Holandsku euthanasie v základě se kvalifikuje jako zabití nebo dokonce vražda. Proto tady opakuji: pacientem vyžádané asistované ukončení života, který ztratil svou únosnou kvalitu, může být beztrestné.
2) Česká lékařská akademie navrhuje zákonodárcům, aby analyzovali poslední statistické údaje z Oregonu a Nizozemí a z našich ústavů paliativní medicíny a z hospiců a aby jejich výsledků užili při formulaci našeho zákona o asistované smrti. Jistě jste si všimli, že žádostí o asistovanou smrt v Holandsku výrazně ubývá. U nás nikdo nedokáže říct, kolik asi by bylo u nás žádostí o asistovanou smrt.
Když jsem se ptal kupříkladu profesora Kouteckého, známého dětského onkologa, kolik rodičů požádalo v beznadějných případech o asistovanou smrt u svého dítěte, za 50 let ani jeden!
3) Česká lékařská akademie navrhuje zákonodárcům, aby odložili projednávání zákona o asistované smrti, tedy euthanasii, nejméně o tři roky a aby počkali na další příznivý vývoj medicínských znalostí, rozvoje paliativní medicíny, která je u nás v začátcích, zvýšení počtu hospiců, vzestup ekonomie, která je nesmírně důležitá a především na ukončení odborné diskuse medicínských odborníků.
Soudíme, že zatím není naše společnost na zákon o asistované smrti zralá. To je náš názor, můj názor. Když si srovnám diskusi na půdě České lékařské akademie a odezvu, o které jsem tady mluvil, a na sdělení, že odborná společnost připravuje stanovisko a srovnám to s vaším návrhem zákona o důstojné smrti, předkládaným stranou LiRA.

Pan Tomáš Halík: Vážená paní předsedající, kolegové a kolegyně, dámy a pánové, já bych chtěl hovořit spíše z pohledu sociologa, ale samozřejmě nemohu zapřít i zkušenost ze své druhé profese, ve které s umírajícími přicházím do osobního styku.
Naprosto podepisuji všechno, co řekl pan místopředseda Rakušan a jsem velmi rád, že pan profesor Beneš rozkryl vlastně obtížnost definicí toho, co si asociujeme s pojmem euthanasie. Také bych souhlasil s návrhem ČLA neotevírat dnes to právní řešení, dokud nenastanou všechny věci, o kterých tady hovořil, zejména dokud nebude nějakým způsobem vyjasněna odborná diskuse, co si vlastně pod tím pojmeme, představujeme. Samozřejmě je dobré, aby se o věcech diskutovalo v odborné veřejnosti a aby byla i kvalifikovaná debata v širší veřejnosti.
Pojem pasivní euthanasie je samozřejmě problematický, ale přece jenom je třeba rozlišit ty dvě zásadně odlišné věci. Myslím si, že je eticky zdůvodnitelné přerušení nebo nenasazení léčby, která je zjevně neúčinná, ustoupit od všech mimořádných, byť dostupných prostředků, které by vedly jen k protahovanému umírání tam, kde není možný návrat k obnově vědomí a svobody. Je smysluplný trend akcentovat více důstojnost života i před jeho délkou.
Ale i zde je třeba vyvážit osobní a profesní odpovědnost lékaře mezi dvěma riziky. Jedno riziko je zneužití, když by se lékař v této situaci choval nezodpovědně, čili musí tady být něco, co učiní jeho konkrétní rozhodnutí kvalifikovaným. Na druhé straně ale je riziko, že se osobní odpovědnost skryje do určitého alibismu, že se lékař bude bát ve věci rozhodnout. To je samostatná otázka. To je tedy k tomu, čemu se dříve říkalo pasivní euthanasie.
Ale myslím si, že je nutné naprosto vyloučit každý zásah, který aktivně ukončuje život, včetně asistované sebevraždy. A to jednak z důvodů, které už tady byly naznačeny, pomíjím hlavní citovaný argument o nesnesitelných bolestech. Přece jenom se velmi rozvíjí možnost paliativní léčby a také se otevírá přece jenom prostředí pro důstojný průběh posledních chvil člověka a myslím si, že zde je třeba vytvořit zákony, zde je třeba posílit legislativu, zde je třeba posílit i různá sociální opatření, aby se rozvíjely hospice s velmi kvalitní péčí a aby také se učinil zákonný prostor pro to,a by rodina se mohla starat o své umírající, o své staré členy. Čili zde vidím cestu.
Na druhé straně je jistě vždycky možnost sebevraždy, byť ji vidím jako v každém případě tragický čin, ale nelze zodpovědnost za tento tragický čin přesouvat na lékaře a činit z něj spolupachatele, protože lékař je skutečně povolán k tomu, aby hájil život, nikoliv smrt.
Vidíme, jak se mění étos lékaře, celá koncepce, že lékař je obchodník se zdravím obsluhující klienta. V tom se něco podstatného ztrácí a medicína se dehumanizuje. Ztrácí se rozměr služby a zodpovědnosti, služby, kterou na sebe lékař bere a bere to jako svůj etický úkol, kde je vázán přísahou atd. Čili není to jenom jednoduchý tržní vztah a tento posun od etiky služby k čistě tržnímu vztahu může mít velmi osudové následky.
V čem vidím hlavní věc, je ta strašlivá možnost zneužití a odmítám bagatelizovat tento poukaz tím, že všechno je možné zneužít. Přece jenom mravní jednání vždycky musí zvážit na jedné straně možné dosažené dobro a potom velikost rizika. Zde vidím jednu věc. Sociologové ukazují, že možná pole největších sociálních konfliktů budoucnosti budou konflikty mezi generační. Nebudou to už zápasy mezi rasami, sociálními třídami ani etnikem, ale jestliže v jisté části světa, do které patříme, bude pokračovat trend, že mladí lidé budou ztrácet ochotu a odvahu plodit a vychovávat děti, že bude zkvalitňováním medicíny narůstat, zvyšovat se lidský věk, tak tady bude to, co už je dnes patrné, stále narůstající počet starých lidí, o něž se musí postarat stále ubývající počet ekonomicky zdatných lidí.
A do toho si představte to, že zde nefungují některé struktury, které vždycky fungovaly, tj. vícegenerační rodina, že se obrovským způsobem posouvá a ubývá jakási přirozená úcta ke stáří, která byla dána jako jedna z hlavních hodnot archaické společnosti. Samozřejmě jsou pro to určité technické důvody, že starý člověk byl vždy nositelem mnoha vědomostí. Dnes se vědomosti vážou na určitý rozvoj techniky atd., takže jsou tady určité důvody, proč tomu tak je; já nad tím nechci nějak lacině lamentovat, ale je to prostě fakt, že stáří, které se chápalo jako vysoká hodnota, se dnes chápe jako handicap a je nám vnucován pohled ideálního člověka, který je mladý, sexy looking, sport looking a tu je ten hodnotný život a stáří oproti tomu je handicap. V této situaci, v tomto rostoucím poli napětí mezi generacemi, v této možné válce mezi generacemi může být euthanasie strašlivou zbraní.
Uvědomte si, co se stalo okolo potratů, kde také se hovořilo o tom, že to samozřejmě budou věci, které budou aplikovány jenom v případě, kdy je ohrožen život matky, v extrémních případech, a velmi brzo se přešlo k sociální indikaci a tady si dovedu představit v tomto trendu morálního vývoje společnosti, jejíž jsme součástí, že se za chvíli začne mluvit o sociální indikaci euthanasie a že to může skutečně vést k jisté genocidě starých lidí. Tomu bylo v mnoha případech v některých společnostech, existují pro to jisté náznaky v literatuře atd., ale to by byla samostatná jiná přednáška.
Já si myslím, že dnes je u nás takový krok legislativně umožnit zásahy k aktivnímu ukončení života, příp. k asistované sebevraždě, věcí naprosto riskantní vzhledem k celému sociálnímu, kulturnímu kontextu, k morálnímu klimatu společnosti. Vždyť to vidíme realisticky, že morální klima společnosti bylo poškozeno a je na velmi nízké úrovni. Tyto věci jsou možné tam, kde jsou naprosto jasně v lidech zakódovány jisté morální maximy, a toto u nás splněno není, morální vědomí společnosti je oslabeno. Zároveň je zde velmi nízká kultura práva, prakticky nevymahatelnost práva v některých věcech. To přece víme všichni. V této situaci to může být velmi zneužito. Samozřejmě přistupují k tomu ekonomické věci, o kterých se zmiňoval pan profesor Beneš. Čili celý politický, ekonomický, morální a právní kontext by nás měl vést k velkému varování, aby se tyto věci otevírali na rovině legislativní. 
Cesta je podporovat všechnu legislativu a všechna sociální opatření pro instituce a aktivity k důstojné péči o umírající, rozvinout kulturu hospiců, rozvinout kulturu péče, která umožňuje, aby lidé umírali ve svém prostředí, aby ti, kteří se o ně jsou ochotni starat, k tomu měli určité možnosti, aby toto bylo v zákoníku práce atd. Po tom, co je úplně nejdůležitější, je samozřejmě etická výchova lékaře, protože tyto věci nelze jenom vymáhat legislativně, ale je třeba zásadní prevence, je třeba prohlubovat etické vědomí lékaře a nějakým způsobem se stavět proti trendu, kdy je zdraví komoditou, kdy je lékař definován jak obchodník se zdravím a kdy se ztrácí étos služby.
Ano, debata o principech, ale otázku legislativního řešení nyní neotevírat. 

Pan Pavel Klener: Jak víte, o euthanasii se v poslední době hodně diskutuje a uvažuje se, jak jsme slyšeli, o její legalizaci. Je ovšem pozoruhodné, že k zastáncům euthanasie se hlásí především lidé mladších věkových kategorií. Já jsem na jedné takové diskusi, kde bylo na závěr hlasování, zjistil, že 78 % těch, kteří byli pro euthanasii, byli mladší 30 let, což je pozoruhodné. Dále také osoby, které s nemocnými v těžkých či terminálních stavech prakticky nemají žádnou zkušenost.
Já jsem naopak ve své více než 40leté onkologické praxi se setkával s umírajícími velice často. Tato dlouhodobá zkušenost s nemocnými v těžkém stavu mě utvrdila v názoru, že za takovéto situace nelze rozhodování nemocného považovat skutečně za svobodné, neboť postoj nemocných k životu se den ze dne mění. Jestliže jeden den nemocný přichází s žádostí o definitivní ukončení svého utrpení, hned následující den lpí na životě velmi energii, ačkoliv se na jeho objektivním stavu a průvodních obtížích vůbec nic nezměnilo. Proto nepatřím k zastáncům euthanasie.
Byl jsem vychován k úctě k lidskému životu a také studium medicíny mě připravovalo k tomu, jak lidský život zachraňovat a nikoliv, jak jej ukončovat. I když dnešní lékaři již neskládají Hippokratovu přísahu, ve které se praví, cituji: „Nepodám nikomu smrtící látku, i kdyby ji ode mne žádal, a ani nikomu tuto možnost nenavrhnu.“ Konec citátu. Přece její zásady zůstávají v platnosti. Využití pocitu momentální beznaděje k provedení euthanasie nemohu akceptovat, stejně jako mi připadá absurdní, aby vykonavatelem této popravy byl lékař.
Povinnost léčit ovšem v žádném případě neznamená podílet se na prodlužování utrpení nemocného. Moderní medicína má v ruce prostředky, kterými lze udržet základní funkce různě dlouhou dobu bez vyhlídky na uzdravení či zlepšení stavu, což rozhodně nelze považovat za etické. Na druhé straně má ale dnešní medicína k dispozici velmi účinné prostředky paliativní a symptomatické léčby, které umožní nemocnému prožít poslední dny či týdny jeho života v dobré kvalitě, bez bolesti. Pacientů trpících neztišitelnou bolestí je skutečně mizivé procento a i tam se dá např. neurochirurgickými zákroky bolest ztlumit.
To, že se těchto prostředků nevyužívá, nemůže být ospravedlněním euthanasie. Bylo by proto vhodnější, aby si lékaři osvojili zásady moderní paliativní a podpůrné léčby, než aby se školili v provádění euthanasie.
Problém euthanasie je značně složitý. Pro koho by právo na euthanasii mělo platit? Jen pro nemocné v terminálním stavu? Nebo i pro nevyléčitelně nemocné, těžce postižené, zdánlivě bez jaké životní perspektivy? Nemohlo by uzákonění euthanasie vést ve svých důsledcích k ukončování života neužitečných, tj. přestárlých či handicapovaných osob, malformovaných dětí apod. a k sociálním indikacím, jak o tom hovořil pan Halík.
Opakovaně jsem se setkal s nemocnými, u nichž se nedařilo zcela uspokojivě zvládnout některé nepříjemné příznaky pokračující choroby a v poslední době jedna pacientka, které jsme nabízeli přivedení do uděleného spánku, kterého se využívá např. u nemocných po těžkých úrazech, tato nemocná to odmítla a tvrdila, ačkoliv věděla o svém nepříznivém osudu, že do posledního okamžiku chce komunikovat se svými blízkými.
Je třeba podotknout, že nenasazení specifické léčby lékařem nebo její vysazení v případech, kde by se jednalo o pouhé prodlužování umírání, nelze ztotožňovat s euthanasií. Podobně odmítne-li nemocný léčbu, kterou vnímá jako nadměrně zatěžující, a vyhoví-li lékař jeho žádostí, nejedná se o euthanasii.
Často se argumentuje právem nemocného na svobodné rozhodování. Má-li být právo na smrt projevem mé svobodné vůle, proč má můj úmysl realizovat někdo jiný? Proč na druhé straně zachraňujeme sebevrahy, kteří se svobodně rozhodli z tohoto světa odejít? Vzali osud do svých rukou, a přece se jim ze všech sil snažíme jejich úmysl překazit. Je mnoho případů zachráněných sebevrahů, kteří se netají vděčností za to, že byli zachráněni, neboť jejich rozhodnutí vyplynulo z momentální deprese nebo ze zdánlivě neřešitelné situace.
Zcela pomíjím další, ale jinak zcela relevantní argument možného zneužití euthanasie nebo využití tzv. klinik pro asistovanou sebevraždu jako zdroje lukrativní komerční činnosti.
A konečně euthanasii považuji za nepřijatelnou už z mravního hlediska a tuto skutečnost nemůže změnit žádný zákon, ani žádné referendum. 	

	Pan Marián Hošek: Vážené studentky, vážení studenti, vážená paní předsedající, senátoři, poslanci, mé jméno je Marián Hošek, jsem náměstkem ministra práce a sociálních věcí a zároveň jsem místopředsedou KDU-ČSL a také lékařem. To oslovení jsem zahájil právě „vážené studentky, studenti“, protože si vážím toho, že je tady přítomno tolik mladých lidí. Profesor Halík mluvil o tom, že nám hrozí do budoucna, a určitě hrozí, určitý generační boj, generační problémy, které vznikají tím, že stárneme a je pořád menší počet lidí, kteří se budou muset starat o nás, kteří budeme jednou v situacích, které budou kupříkladu i situace blížící se smrti. Proto si myslím, že toto téma je dobré otevírat i v prostředí, kde je široké publikum mladých i těch, kteří už mají zkušenosti.
	Téma důstojné smrti, neboli euthanasie se opakovaně otevírá a přes jeho kontroverznost nás nutí přinejmenším se zamýšlet nad jeho hlubším obsahem, tj. zda jsme jako společnost a příslušné instituce schopni reagovat na podprahové signály, které se v diskusi o euthanasii nacházejí. Já ty signály pokládám často, je to často strach z dlouhého utrpení při umírání, ale také nechuť při tomto utrpení asistovat, strach z toho být na obtíž svým blízkým, kterým se mnohdy velice komplikuje život při doprovázení smrtelně nemocného člověka, nebo také určitý obecný nebo společenský strach z vysokých nákladů, které je někdy nutné vynaložit na léčbu v terminálním stadiu života.
Všechny tyto obavy jsou zcela legitimními lidskými pocity, ze kterých můžeme hledat dvojí východisko. Buď na ně reagovat zcela pragmaticky a vytvořit podmínky pro co nejbezbolestnější a nejklidnější smrt, odborně korektní a legislativně ošetřenou, nebo to vnímat jako určitou výzvu pro zvýšení zájmu o umírajícího, o vytváření podmínek pro takové doprovázení, které zajistí kromě účinného tlumení bolesti také důstojné prostředí pro něj i pro jeho blízké. Samozřejmě to neznamená prodlužování života za každou cenu, úmorně bojovat o několik dnů života i za cenu obtěžujících invazivních metod léčby nebo tzv. marná léčba. Terminální stav života příliš často posuzujeme spíše z medicínského pohledu a je to způsobeno tím, že většina našich občanů umírá v nemocnicích a ve zdravotnických zařízeních. Odchod ze života má ovšem i silný sociální rozměr, který lze v běžném současném zdravotnickém zařízení jen obtížně uspokojit. Rozvoj paliativní péče je z hlediska tohoto velice důležitý.
	Z hlediska působení na Ministerstvu práce a sociálních věcí je tento aspekt významný při rozvoji sociálních služeb, které vlastně napomáhají důstojnému prožití stáří a kupříkladu hospicová péče, již tady zmiňovaná, je přímo učebnicovým příkladem možného řešení, a to jak v podobě tzv. kamenného hospice nebo hospice mobilního, který je také velice rozvíjen. Ale i jiné formy sociálních služeb napomáhají v kombinaci s lékařskou péčí vytvářet takové prostředí, které umožní nehledat řešení v tzv. aktivní euthanasii.
	Nenáleží mi zde úloha podrobně rozebírat medicínské aspekty problému, kdy je ještě život životem a kdy už se stává uměle udržovaným, v uvozovkách možná brutálně řečeno preparátem, kdy a za jakých okolností již lze od léčby ustoupit nebo zda je možné vždy a za každých okolností tišit bolest tak, aby pacient necítil utrpení. Také se nebudu pouštět na tenký led filozofie při posuzování, kdy život ještě má smysl a kdy ho lze na požádání odborně ukončit.
Jako lékař i jako člověk ovšem musím prohlásit, že obsah Hippokratovy přísahy nepokládám ve věci euthanasie za překonaný, tj. že je platný nadčasově. Prolomení tohoto kodexu, třeba i ve skryté podobě, bude zákonitě znamenat velké nebezpečí zneužití, a proto nepokládám za vhodné přijímat jakékoliv zákonné opatření k legalizaci nebo i skryté legalizaci euthanasie, zejména když je asistovaná lékařem.
Dovolím si zopakovat, že diskuse by měla být vlastně výzvou ke zvýšení zájmu pro rozvoj paliativní medicíny a praxe a rozvoj hospicové péče a služeb pro seniory obecně. 

Milan Hamerský: Jak bylo zmíněno, jsem spoluautorem návrhu zákona i pořadatelem dnešní akce. Spolupořadatelem je i Liberální reformní strana, která se této tématice věnuje šest let.
Na úvod řeknu, že jsem razantním dlouhodobým zastáncem uzákoněné eutanázie. Bylo zde řečeno, že jenom v jedné zemi je to uzákoněno a jiných zemích, že jsou určité právní způsoby beztrestnosti jinak trestného činu tak, jako to zná i české právo v případě, sebeobrany atd.
Zákon má 19 paragrafů. Tak, jako mnoho věcí, které dnes zde zazní, my se snažíme informace shromažďovat. Vytvořili jsme portál eutanazie-dobrasmrt.cz, kde se snažíme názory jak proti, tak pro, podporující paliativní léčbu a všechny možné aspekty této věci soustředit na jednom místě tak, aby byly dostupné diskusi.
Moje vzdělání je právnické a politologické, takže k té věci přistupuji spíše z roviny právní a případně politické.
Začnu tou politickou. Bylo zde zmíněno, že část veřejnosti, především té mladé, věc podporuje. Seriózní průzkumy, které se už několik let dělají, ukazují, že přes 65 % lidí podporuje tuto možnost napříč všemi generacemi a zhruba 25 % to odmítá. A pak je nějaký prostor lidí, kteří na to nemají jednoznačný názor. To znamená, veřejná podpora tomuto návrhu nebo úvahám tímto směrem existuje a je v podstatě jenom otázka času, kdy se to politicky promítne do nějakých návrhů, ať již tedy přímo k tomuto zákonu anebo naopak, jak tady zmínili i někteří řečníci, k posílení oblasti paliativní léčby, pomoci umírajícím v sociální oblasti. To rozhodně není věc, které by se předkladatelé bránili, ale jsme přesvědčeni, že náš návrh zákona, těch 19 paragrafů neunese v sobě nějaké sociální řešení dalších věcí. 
Návrh zákona vychází především ze vzoru z Belgie, ale jsou tam zapracovány i prvky odjinud, především z Oregonu, a to proto, jak možná víte, Oregon je postaven na tom, že v podstatě je tam možná jenom asistovaná sebevražda. Není možná aktivní. To je to, co u nás, a někteří panelisté to zmínili, proti čemu je velký odpor a já myslím, že správně, to znamená, aby lékař ukončoval něčí život. My jsme přesvědčeni, že to skutečně správné řešení je, že je zodpovědný jedinec, který si může rozhodovat o svém životě, a snad bychom nechtěli zpochybňovat, že naše společnost, demokracie, vůbec kultura, kterou uznáváme, stojí na respektu k právu jednotlivce rozhodovat o svých otázkách. Tento člověk se rozhodne za podmínek stanovených zákonem a po dohodě s lékaři, co už je hranice, kdy zdraví v podstatě není možné udržet, kdy už život jednoznačně směřuje ke konci, kdy jsou určité typy bolestí.
My jsme přesvědčeni, že takovýto jedinec může buď dopředu vyjádřit svou vůli, to znamená ještě za stavu, kdy je třeba úplně zdravý, ale je mu již diagnostikováno, já řeknu příklad laicky Alzheimerova choroba nebo něco podobného, stejně tak to můžou být lidé, kteří již jsou nemocní, ale jsou způsobilí podle občanského zákona konat právní kroky.
My jsme přesvědčeni, že samozřejmě zneužít lze vše, a proto usilování o zákony, které by byly nezneužitelné, je marná. My se naopak bojíme, že pokud by byl zákon velmi přísný, což se stalo třeba v Belgii, tak potom v anonymních dotaznících lékaři přiznávají, že jednou tolik euthanasií, které probíhají v režimu zákona, probíhá mimo. To není cíl. Naším cílem je naopak zvýšit důvěru mezi pacienty a lékaři. To, co tady řekl, omlouvám se, abych neřekl nepřesně, myslím, že pan Halík, určitá úcta k lékaři, který není jenom prodavačem zdraví, je určitě namístě; na druhé straně já myslím, že mnozí jsme zažili nadřazenost lékařů nad pacientem, přistupování k nám jako k nějakému objektu, se kterým se hýbe a který bude vyléčen bez složitého diskutování, co by se mu líbilo nebo ne.
Návrh zákona právě dává pacientovi to právo konzultovat s lékařem, mít nárok, aby lékař s ním vůbec konzultoval jeho diagnózu, aby mu pravdivě řekl podle svých znalostí předpokládaný průběh choroby. Samozřejmě zákon řeší, odfiltrovává také výhradu, že může to být nějaké momentální hnutí mysli. Ve velké většině zákonů, aspoň těch, se kterými jsem já se seznámil, je vždycky výrazná časová prodleva a musí být v podstatě dvě požádání. To znamená pacient – používal bych termín pacient, nemocný – požádá o provedení euthanasie nebo o pomoc s euthanasií a následně je nějaká časová lhůta. Je to velmi individuální, je to 40 dní, někde jsou to dva měsíce, někde je to různě, v nichž musí požádat znovu. Je tam přivolení lékaře. Jsou i lékaři, kteří sami zpochybňují to, aby to byli jenom lékaři, kteří rozhodují. My se snažíme v návrhu zákona mít i opravný institut, to znamená určitou komisi, která by nebyla složena pouze z lékařů, ale i z dalších profesních skupin a myslíme si, že např. ombudsman je dobrá instituce, při níž by ta komise mohla být nějakým způsobem ustanovena.
My jsme jako předkladatelé připraveni na všechny možné připomínky, zpochybňování, velmi jsem vděčný za terminologické připomínky, protože nepochybně zákon musí být jednoznačný v termínech a srozumitelný.
Zároveň zákon ponechává určitý prostor pro to, aby lékaři prostřednictvím Ministerstva zdravotnictví nějakým způsobem specifikovali lékařské postupy – to nemůže být cílem zákona, aby popsal, jak pacient si vypije nějaký lék, prostě úkony, které k ukončení života budou nakonec, bych řekl, vykonány.
Myslím si, že je to politické téma, odklad diskuse o tomto zákonu nic neřeší. Diskuse se vedou tisíce let a nepochybně se povedou dále, to znamená tříletý odklad a čekání, že mladá generace nebo my všichni za tři roky budeme morálně lepší než dnes, mi přijde iluzorní, to znamená, určitě jsme pro to, abychom diskutovali obecné věci, paragrafové znění a co nejdříve se to dostalo např. do výborů Senátu, kde už mohou být jednotlivé parametry diskutovány.
Poslední věc, co chci říct. Vůbec se nebráníme tomu, když další resorty – Ministerstvo zdravotnictví, Ministerstvo práce a sociálních věcí s tím spojí další témata, která zde dnes byla otevřena, která mají být alternativou k tomuto návrhu zákona.
Úplně poslední věc, co chci říct. Možná víte, že u nás zhruba je tak 100 tis. úmrtí ročně. Bylo řečeno, že většina v nemocnicích. Já tvrdím, že dnes v ČR se dějí divoké euthanasie, že dnes svévolně lékaři bez souhlasu pacienta, bez jakékoliv právní regulace ukončují množství životů – neumím říct, jestli jsou to desítky, stovky nebo tisíce. Každý lékař, který se pohybuje někde, se kterým jsem měl možnost hovořit, mi to potvrzuje. Já si myslím, že tato svévole musí skončit, že zákon má dát pravidla tomu, aby lidé skutečně důstojně odcházeli ze života, aby lékaři měli daná pravidla a nemuseli na sebe brát tu zodpovědnost. 

Poslanec Boris Šťastný, místopředseda výboru pro zdravotnictví.
Velice si vážím pozvání na tuto konferenci a děkuji za to, že i Senát ČR věnuje euthanasii svoji pozornost. Jak už tady bylo řečeno, každý vrcholný politik je čas od času dotazován novináři i běžnými občany, zda podporuje nebo odmítá euthanasii. Málokdo z dotazujících si však uvědomuje, jak mylně položenou a v podstatě nezodpověditelnou otázku pokládá. Málokdo si vůbec uvědomuje, o jak široký pojem jde.
Jak již mí předřečníci sdělili, pojem euthanasie zahrnuje totiž poměrně širokou a zjednodušeně nevysvětlitelnou skupinu aktů spojených s ukončením života člověka v bezvýchodné zdravotní situaci, aktů vedoucích k jeho vysvobození. V této souvislosti je třeba stále si připomínat, a v tomto nemohu souhlasit s panem profesorem Klenerem, že jedna forma euthanasie tzv. pasivní vyžádaná euthanasie je u nás a ve většině civilizovaných zemí za určitých podmínek legální. Čili opakuji, jistá forma euthanasie je v našem právním řádu již nyní legální, a proto jakékoliv dotazy na politiky ze stran novinářů, ale i odborné veřejnosti jsou podle mne, zda podporují či nepodporují euthanasii, takto globálním způsobem marné.
Tato pasivní vyžádaná euthanasie zahrnuje v podstatě pacientem vyžádané odmítnutí nebo nerozšiřování léčby v případě, kdy takový krok jasně povede k pacientově smrti a zákon v současné době nehovoří o tom, zda takové léčba je či bude nebo může být účinná či nikoliv. Zákon o péči o zdraví lidu totiž říká, že každý občan ČR má právo odmítnout léčbu a je logické, že tento krok pak u některých onemocnění vede k urychlení konce pacientova života.
Je tedy zřejmé, jak chybné a zjednodušené je reagovat na dotazy směřující k podpoře nebo odmítnutí legalizace euthanasie, jak povrchní je celá debata na úrovni mediální a analogicky, jak povrchní a generalizované informace má veřejnost k dispozici.
V souvislosti s euthanasií rozlišujeme tři její základní formy, tedy aktivní euthanasii, pasivní euthanasii a jako samostatnou formu asistované suicidium neboli asistovanou sebevraždu.
Jak již někteří naznačili, aktivní euthanasie znamená aktivní usmrcení pacienta s cílem jeho vysvobození z utrpení. Naše trestní právo tento akt samozřejmě nepřipouští a rozlišuje pouze pojem zabití, čili neúmyslně způsobenou smrt, a vraždu – úmyslné, plánované usmrcení.
U aktivní euthanasie se tedy vždy jedná z právního pohledu o vraždu a můžeme jen rozlišit, zda jde o vraždu pacientem vyžádanou nebo nevyžádanou. Zatímco u aktivní euthanasie jde o aktivní formu konání, u pasivní euthanasie jde naopak o nekonání, tedy neposkytnutí léčby nebo její nerozšiřování. I zde můžeme rozlišit, zda jde o akt pacientem vyžádaný nebo nevyžádaný. A opět vždy se jedná podle platného trestního práva o vraždu, pokud tedy jde o pasivní nevyžádanou euthanasii, tedy akt, který není výslovným odmítnutím léčby ze strany pacienta.
Třetí formou zmíněnou již je tzv. asistovaná sebevražda. Zde je pacient sebevrahem a lékař nebo jiná osoba mu jako spolupachatel napomáhá k takovému činu poskytnutím příslušných prostředků nebo rad. I v tomto případě jde v našem právním řádu o trestný čin, konkrétně trestný čin napomáhání k sebevraždě.
Z výčtu vyplývá, že z pěti základních typů euthanasie je v českém právním řádu jeden legální, tedy pasivní vyžádaná euthanasie, přičemž předpokládá souhlas pacienta v reálném čase. V jakýchkoliv dalších úvahách o liberalizaci stávajícího stavu je tedy třeba kategoricky odmítnout oba typy euthanasie, kde dochází k jednání bez svobodného a informovaného souhlasu pacienta, tedy aktivní nevyžádanou a pasivní nevyžádanou euthanasii.
Z mých postojů je zjevné, že zásadním způsobem odmítám i druhý typ aktivní euthanasie, tedy aktivní vyžádanou euthanasii, a to z důvodu vstupu aktivně konající třetí osoby do takového aktu a již zmíněných reálných rizik zneužití. V souvislosti s často kladenými otázkami na zneužití chci upozornit, že svobodné rozhodnutí člověka, a to i v případě odmítnutí léčby, není zneužitím, ale pouze může dojít k mylnému rozhodnutí, čili nikoliv zneužití. Za zneužití lze pokládat pouze záměrné konání třetích osob.
Nyní mi dovolte velmi stručný pragmatický pohled na celou věc. Já osobně jsem přesvědčen a mé konkrétní minulé osobní postoje to dokládají, že je možné svobodu pacienta z hlediska rozhodování v souvislosti s euthanasií dále rozšiřovat. Vidím šance učinit tak ve dvou možných samostatných krocích.
Prvním krokem je posílení svobody pacienta ve věci jeho vůle žádat o pasivní vyžádanou euthanasii, nikoliv pouze v reálném čase. V tomto ohledu před vás předstupuji se zásadním sdělením, že součástí právě připravovaného návrhu zákona o zdravotních službách bude povinnost respektovat ze strany zdravotnického zařízení tzv. living will. Jedná se o písemné vyjádření svobodné vůle nemocného pro futuro, tedy pro případ, kdy pacient nebude pro závažnost stavu schopen ani posoudit svoji situaci, ani verbalizovat své přání. Bude tedy respektováno dříve vyslovené přání pacienta ve vztahu k budoucímu možnému poskytnutí zdravotnických služeb, je-li poskytovateli takových zdravotních služeb toto přání známo. Dříve vyslovené přání bude muset být samozřejmě učiněno písemně, s úředně ověřeným podpisem.
To, že se předem vyslovená přání mají zohlednit, automaticky však neznamená, že by musela být splněna za každých okolností. Pokud by například přání byla vyjádřena dlouho před zákrokem a věda mezitím pokročila, mohou existovat důvody, aby přání pacienta splněno nebylo. Poskytovatel zdravotní služby by si proto měl být pokud možno jist, že přání pacienta se týkají současné situace a jsou stále platná. Dříve vyslovená přání taktéž nebude možné respektovat, pokud postupy podle někoho by vedly k aktivnímu, opakuji aktivnímu ukončení života pacienta, nikoliv tedy pasivnímu ukončení života pacienta.
Druhým možným krokem je návrh samostatného zákona, který já jsem nazval jako jeden z možných pracovních názvů, zákonem o pomoci při dobrovolném odchodu ze života nevyléčitelně nemocného člověka. Jak již jsem v létě minulého roku oznámil, já osobně si dovedu v budoucnu představit další rozšíření svobody pacienta tímto směrem. Z mých dosavadních prohlášení je taktéž zřejmé, že za jedinou možnou cestu pokládám samostatný zákon umožňující specifickou formu tzv. asistované sebevraždy, kdy stát přesně stanoví podmínky pro přijetí zákona o ní a poskytnutí takové pomoci nevyléčitelně nemocnému. 
Jednoznačně by z mého pohledu muselo jít o žádost samotného pacienta, žádost opakovanou, vyjádřenou vždy s jasným časovým odstupem, projevenou svobodně. Žadatel by musel být prokazatelně způsobilý k právním úkonům, musel by být zletilý a ve stavu příčetnosti. Současně by musely být splněny některé další podmínky. Zejména by se nemocný musel nacházet v konečném stadiu těžké nevyléčitelné choroby, která by mu způsobovala utrpení a vedla bezprostředně k jeho smrti. Akt by musel být náležitě evidován a konečnou roli k povolení by musel hrát soud. Z mého pohledu by to nebyl lékař, kdo by poskytl prostředek poslední pomoci pacientovi, a nebyl by to lékař, který by jej aplikoval. Lékař by však mohl být pomocníkem, součástí komplexního procesu s možností svou účast kdykoliv odmítnout.
Jsem veden přesvědčením, že svoboda rozhodování o vlastním životě a vlastním zdraví je jednou z nejcennějších věcí, kterou každý z nás může disponovat. Respektuji náboženskou víru jednotlivce a odmítání této možnosti ze strany některých církví, a stejně tak respektuji svobodné rozhodnutí člověka řešit svou závažnou zdravotní situaci libovolným dostupným způsobem, například prostřednictvím paliativní léčby.
	Současně však připomínám, že mnou citovaná vize nepředstavuje povinnost, nýbrž pouze a jen další možnost svobodné volby občana žijícího ve svobodné společnosti a dosavadní léčebné možnosti, ani víru člověka nenapadá, ani nikterak neomezuje.
	Dámy a pánové, zatímco v případě living will hovoříme o konkrétním legislativním návrhu, který brzy přijde do Poslanecké sněmovny, v případě zákona o pomoci při dobrovolném odchodu ze života nevyléčitelně nemocného člověka jsem přesvědčen, že nemůže být v nejbližší době předložen, a to z těchto tří jasných a konkrétních důvodů:
	Za prvé, již to tady zaznělo z mnoha úst. I když se v minulosti o euthanasii čas od času hovořilo, seriózní veřejná odborná i politická debata na toto téma je teprve v počátcích. Čas od léta minulého roku, kdy jsem debatu o konkrétních otázkách otevřel a začal svým způsobem i moderovat, není ani zdaleka dostatečný. Zapravdu mi dává zkušenost ze všech zemí, kde obdobné návrhy byly a jsou diskutovány nebo přijaty.
	Za druhé. K tomu, aby měl jakýkoliv legislativní návrh šanci na úspěch, je potřeba většinové politické podpory. A já tuto podporu v tento okamžik nevidím. To však neznamená, že není možné ji hledat a že není možné ji v budoucnu i nalézt.
	A konečně za třetí, neexistuje žádná reálná možnost v této chvíli provázat jakýkoliv návrh zákona se souvisejícími klíčovými právními normami. Dokonce ani možnost předložit dlouhodobě platný věcný návrh, natož paragrafované seriózní znění. Trestní zákoník čeká zásadní novelizace, která teprve vstoupí v nejbližších týdnech do sněmovního prvního čtení. Zákon o péči o zdraví lidu, tedy právní norma z roku 1966, bude nahrazena střechovým zákonem o zdravotních službách a zákonem o specifických zdravotních službách. Obě tyto formy jsou zatím ve formě věcných návrhů.
	Legislativní aktivitu Liberální reformní strany pokládám za nešťastnou, nezodpovědnou a zásadně ji odmítám.
1) je chybou se domnívat, že předložením paragrafovaného znění se všichni zainteresovaní s předmětným tématem seznámí hlouběji. Stejně chybná je představa, že vize, které v obecné rovině můžeme sdílet, tak získají větší podporu a vážnost. Podle mne právě naopak.
2) nechci zacházet do jednotlivostí předloženého návrhu tzv. zákona o důstojné smrti, jelikož jej odmítám jako celek. Nicméně nemohu neuvést, že vážně míněný legislativní návrh postihující tak závažný akt nemůže být v žádném případě kompilátem přeložených statí zahraničních zákonů, prost vazeb k našemu právnímu systému, zvyklostem a prostředí.
3) ideovému směřování předloženého návrhu musím dodat, že legalizaci tzv. aktivní vyžádané euthanasie, tedy panem Hamerským navrhované aktivní, byť vyžádané usmrcení pacienta lékařem nebo kýmkoliv jiným, jednoznačně odmítám a nepokládám ji v naši zemi za akceptovatelnou. Říkám to i proto, že mým předřečníkem, panem Hamerským, byla tato věc popřena. Nicméně v předloženém návrhu zákona v § 9 se hovoří v odst. 1: před vyvoláním nebo pomocí důstojné smrti, a stejně tak v § 13: lékař, který vyvolal důstojnou smrt. Čili předchozí popření pokládám za pro mě nevysvětlitelné a stále trvám na tom, že tak, jak jsem měl možnost se s uvedeným návrhem seznámit, jde o návrh, který aktivní vyžádanou euthanasii, čili aktivní akt usmrcení pacienta druhou osobou umožňuje.
Současně ode mne neočekávejte neuvážené a nezodpovědné jednání, které by se vyznačovalo unáhleným předložením jakéhokoliv podobného zákona do legislativního procesu v nejbližší době. V této chvíli by podle mého názoru šlo o jasný projev populismu a nezodpovědnosti.
Naopak můžete, stejně tak jako doposud, očekávat jasné postoje, předvídatelné konstruktivní kroky vedoucí k rozvoji a moderaci tak důležité široké celospolečenské debaty na toto téma. 

Pan František Korbel: náměstek ministra spravedlnosti. Jsem právník, čili nikoliv lékař, a tím pádem je trochu podmíněn můj příspěvek, který bude více takový technologicky popisný z hlediska právního řádu než věcný a medicínský, takže za to se omlouvám, ale nic jiného nelze od našeho resortu očekávat. Tím spíše, že pokud bychom se bavili o tom, kdo je event. v rámci vlády a v rámci ústředních orgánů státní správy příslušný k tomuto tématu, kdo by event. měl za vládu jako takovou navrhovat tento zákon, tak by to samozřejmě jako věcně příslušný gestor mělo být Ministerstvo zdravotnictví, nikoliv Ministerstvo spravedlnosti, čímž ovšem neříkám, že v gesci našeho resortu jsou určité navazující právní normy, jako zejména trestní zákoník.
Pokud bychom měli nahlédnout na problematiku euthanasie z právního pohledu a z pohledu vývoje legislativního zakotvení, narazíme již při pokusu definovat vůbec euthanasii. Na euthanasii je možné pohlížet z různých pohledů – jako na filozofický, morální, politický, lékařský a jiný problém a samozřejmě je to i problém, který podléhá laické diskusi, neprosté mnohých zjednodušení a mnohých klišé.
Přesto je právní věda, pokud by tedy měla pracovat s tímto pojmem, nucena jej nějakým způsobem uchopit a definovat. Předpokladem úspěšného uchopení euthanasie z hlediska právní teorie je tak přesná definice pojmu, který zahrnuje několik variant předčasného ukončení života, a také s tím souvisejících několik variant právního řešení.
Hovoří se tedy především o tzv. aktivní chtěné euthanasii, Active Voluntary Euthanasia, jak zaznělo již od pana profesora Beneše, kdy život pacienta je ukončen na jeho vlastní žádost aktivním konáním druhé osoby, zpravidla lékaře. Od ní se odlišuje lékařem umožněná sebevražda – Physician Assisted Suicide, která spočívá v poskytnutí takových prostředků lékařem, jež pacientovi dovolí vlastními silami ukončit svůj život. A od uvedených vyžádaných forem euthanasie je třeba velmi přísně odlišovat formy nevyžádané.
Pro právní řád ČR je nejmarkantnější vymezení euthanasie z hlediska trestnosti. Podíváme-li se na právní řád, musíme konstatovat, že v dosavadní historii českého trestního práva se speciálně problém euthanasie neobjevuje. Za první republiky byly navrženy dvě znění trestního zákoníku, přičemž to první z roku 1926 předpokládalo jednak usmrcení na žádost, kdy umožňovalo snížení trestu tomu, kdo spáchal čin podléhající mimořádnému nátlaku nebo v přechodném omluvitelném mimořádném stavu, a jednak usmrcení ze soucitu, kdy může soud trest mimořádně zmírnit nebo od potrestání upustit v případě, usmrtil-li viník úmyslně jiného ze soucitu, aby uspíšil jeho neodvratnou smrt. V roce 1937 pak padly návrhy, že by tzv. usmrcení na žádost z útrpnosti mělo být stíháno pouze jako přečin, tedy nikoliv jako trestný čin. Nicméně tyto návrhy neprošly.
V nynější trestně-právní praxi je euthanasie zpravidla kvalifikována jako trestný čin vraždy podle § 219 trestního zákona, kde hrozí pachateli 10-15 let trestu odnětí svobody, příp. mimořádný trest, nebo podle § 230 jako účast na sebevraždě, pokud nedochází k aktivnímu jednání pachatele, ale pouze k jisté nápomoci nebo radě tomu, kdo sebevraždu poté sám spáchá.
Trestný čin účasti na sebevraždě podle § 230 se pohybuje v sazbě od 6 měsíců do 3 let trestu odnětí svobody. V aktivním a pasivním jednání je velmi výrazná odlišnost v trestní sazbě.
V roce 2004, ještě v minulém volebním období sněmovny, byl vládou předložen návrh nového trestního zákoníku. Ten obsahoval nový § 118, který poprvé v české historii zohledňoval fenomén euthanasie jako usmrcení na žádost. Návrhem tohoto ustanovení bylo poprvé výslovně řečeno, že euthanasie je samostatný trestný čin se všemi důsledky z toho plynoucími. Ve zmiňovaném ustanovení byla však řešena pouze velmi úzká výseč euthanasie, a to euthanasie voluntární, čili ta aktivní vyžádaná. Rozhodujícím motivem zde pak byla omluvitelná pohnutka, především soucit s trpícím.
V této souvislosti je ovšem nutné znovu zdůraznit, že se rozhodně nejednalo o návrh beztrestnosti euthanasie, ale pouze popis zvláštního trestného činu, u nějž byla opět snížena sazba trestu odnětí svobody oproti trestnému činu vraždy, za který je dnes ona aktivní vyžádaná euthanasie považována. Nicméně zřejmě víte, že tento návrh trestního zákoníku v minulém období neprošel.
Navrhovaná úprava, ani tehdejší a nakonec ani dnešní v trestním zákoníku však neřeší případy postupu lékaře, kdy informovaný pacient sám nedá souhlas k provedení lékařského zákroku a kdy není z tohoto důvodu zahájena životně důležitá léčba, případně je jeho nezbytná léčba přerušena. Zde totiž dostačuje, a to velmi správně říkal již pan poslanec Šťastný, stávající právní úprava podle zákona o péči o zdraví lidu, resp. nechci říci, že zcela dostačuje, ale tento fenomén popisuje tak, že bez souhlasu, resp. tak, že vyšetřovací a léčebné výkony se provádějí se souhlasem nemocného nebo lze-li tento souhlas předpokládat. Odmítá-li nemocný i přes náležité poučení potřebnou péči, vyžádá si ošetřující lékař o tom písemné prohlášení, tzv. revers. Jinými slovy, pokud pacient odmítne udělit takovýto souhlas, tak lékař, až na stanovené výjimky, jako je třeba nezbytná léčba přenosných chorob, není oprávněn mu léčebnou péči poskytnout a potom samozřejmě v důsledku toho může dojít k usmrcení nebo ke smrti takovéto osoby.
Je třeba zdůraznit, že naposledy popisované postupy jsou lékaři i právní praxí považovány nejen za přípustné, ale dokonce za zákonem výslovně přikázané a nespadají tedy pod pojem euthanasie. Má se za to, že lékař v těchto případech respektuje přání pacienta, které by ve svobodné společnosti mělo být jeho hlavním přikázáním.
V současné době je do sněmovny předložen opět zcela nový návrh trestního zákoníku, který je projednáván jako poslanecký tisk č. 410 a dostane se v nejbližších dnech na pořad 1. čtení, nicméně ani tento zákon neobsahuje po oněch minulých debatách samostatné řešení problému euthanasie. Čili trestní zákon opět staví na dvojroli – jednak vraždy v případě aktivního usmrcení, anebo trestného činu účastni na sebevraždě, pokud se jedná pouze o onu víceméně pasivní nápomoc.

Pan Michal Mlej přednesl výtah z studie Parlamentního institutu Euthanasie a pomoc při sebevraždě, srovnání praxe ve 24 státech, je dostupná na webu www.eutanazie-dobrasmrt.cz 

Senátorka Václava Domšová: požádal mě pan Václav Krása, abych zde přednesla jeho text, tento názor je většinovým názorem osob se zdravotním postižením, které zastupuje. 
Téma euthanasie se pravidelně vrací jako téma diskuse, ale i legislativních úprav a je zřejmé, že dříve či později bude předložen ucelený návrh, který pravděpodobně umožní asistovanou smrt. Obecně považuji téma euthanasie za velmi nešťastné a domnívám se, že často je i zneužíváno zastánci tzv. nových moderních proudů ve společnosti.
Obecně je vytvářen dojem, že zastánci asistované sebevraždy jsou lidé s moderním liberálním myšlením, kdežto její odpůrci jsou vnímáni často jako lidé se zakonzervovanými názory z dob minulých, kteří nejsou schopni reflektovat současné myšlenkové proudy a nejsou schopni reagovat na potřeby dneška.
Dochází tak k utváření postojů veřejnosti, které mají vytvářet prostředí pro přijetí zákona, který vyjme asistovanou sebevraždu z trestně-právní odpovědnosti. Pokud takovýto postoj podporuje významná osobnost, odborník, pak se s tímto názorem ztotožní i velké procento veřejnosti. Je zajímavé, že v naší zemi jsou příznivci euthanasie osobnosti, které se samy definují jako liberálové, až volnomyšlenkáři, především osobnosti z lékařského prostředí. Jejich vliv na veřejnosti je nepochybně významný, což ukazuje i průzkum z loňského roku. Z tohoto průzkumu jasně vyplývá, že euthanasie má dvoutřetinovou podporu české populace. Důležité je však říci, že podpora české veřejnosti k asistované sebevraždě je především u mladé generace a tato podpora klesá s nárůstem věku.
Z psychologického hlediska je zajímavé sledovat chování lidí, kteří jsou vzhledem ke svému věku nebo zdravotnímu stavu potenciálně blízko smrti. Jejich souhlas a souhlasný postoj k případné euthanasii, který je často účelově prezentován v médiích, je velmi variabilní a ovlivnitelný.
Dámy a pánové, velmi dlouho jsem pracoval v domově důchodců, kde smrt je velmi blízko, a málo se ví, že v takovém zařízení každoročně umírají desítky lidí. Bylo zajímavé a poučné sledovat postoje seniorů. Řada z nich šla do domova na nátlak svých blízkých. Starý člověk je lehko manipulovatelný a je schopen potlačit svoje přání ve prospěch svých dětí a vnoučat, na kterých mu záleží. Jeho psychika je schopna sebeobětování ve prospěch štěstí blízkých. Vůbec si nepřipustí, že jsou zneužívány jeho city a že je zneužívána jeho psychická závislost na rodině. Tito lidé jsou schopni v určité chvíli dát i souhlas s euthanasií, ale druhý den by nepochybně tento souhlas odvolali.
Jedním z argumentů pro zastánce euthanasie je pomoc trpícím od bolesti a utrpení. Tento argument však není příliš korektní. Dnešní medicína je schopna, jak uvádí např. profesor Klener, více než v 95 % pomoci od bolesti a utrpení. Problém není bolest, ale osamění. Osamění ovlivňuje postoje člověka a jeho psychickou vyrovnanost velmi významně. Pocit, že nikoho nezajímám, že mě nikdo nepotřebuje, pocit zbytečnosti a neužitečnosti může ovlivnit psychiku člověka natolik, že je přístupný ukončit svůj život a souhlasit s euthanasií. Pocitu osamění však můžeme všechny tyto lidi zbavit, pokud se budeme o jejich problémy zajímat a budeme s nimi jednat jako s lidmi, které stále potřebujeme. I při těžké nemoci je možné ovlivnit život člověka tak, aby se necítil osamocen a nebyl se svým zdravotním problémem sám.
Jsem přesvědčen o tom, že souhlas s euthanasií je produktem osamění a nikoliv strachem z nemoci a umírání. Dámy a pánové, prosím, abyste k tématu euthanasie přistupovali nikoliv z pragmatických důvodů, ale s ohledem na lidskou důstojnost a také na možnost jejího zneužití. Mějte prosím na mysli, že skutečnost, že prvním, kdo zavedl euthanasii, byl Hitler a byla zaměřena především proti lidem s mentálním postižením. Je to téma, které je lehko zneužitelné a je zcela pochopitelné, že lidé se zdravotním postižením se obávají, že by mohli být prvními oběťmi zneužívání asistované sebevraždy. V úctě Václav Krása, předseda Národní rady zdravotně postižených ČR. 

Paní Rešlová: Tématem euthanasie, smrti zabývá již přes tři dekády. Jsem neklinik, vědec, původně jsem pracovala v oblasti nádorového výzkumu a ve Spojených státech, kde jsem spolupracovala na objevu platinových cytostatik, jsem byla po dobu 25 přítomna skutečné živé diskusi, např. v Michiganu, kde působil doktor Queworkian a sám prováděl asistované euthanasie, jsem byla přítomna široké diskusi v celých Spojených státech, nejen v Michiganu, byl jsem přítomna jeho procesu a chtěla jsem se s vámi podělit o zkušenost, která je jistě nezaměnitelná. Mám sama, právě proto, že jsem pracovala na cytostaticích, tak mám zkušenost s utrpením lidí, kteří odcházejí z tohoto světa i s jejich sociální osamoceností a je to fenomén, na který kromě posledního příspěvku tady citovaného nebylo vlastně dostatečně upozorněno.
To, co považuji – já použiji takový starý pedagogický trik, protože jsem léta učila na lékařské fakultě a doškolováku – pro případ vyjádření svobodné vůle pro futuro, kdo z vás – my tady máme fantasticky krásný průřez populace, námi starými, vámi mladými, ne všichni utekli ke konci vyučovací doby třetího ročníku gymnázia a chtěla jsem vás poprosit a vy mi to snad odpustíte: Kdo z vás by teď s plnou mírou informací, které na toto téma jsou, souhlasil s asistovaným ukončením vašeho života. 
V okamžiku, kdy navštívíte zařízení léčebny dlouhodobě nemocných, jak tomu říkáme, teplé márnice nebo ještě jinými strašnými názvy, tak byste možná byli takovému rozhodnutí ukončit vlastní život nebo život někoho z vašich nejbližších daleko blíž než podobným hlasováním, a to proto, že v naší společnosti bohužel už v třetí generaci je naprosto mělké povědomí o odpovědnosti za rodinu, o pěstování koheze v rodině, kdy je neochota přebrat péči za počůrávající se mimino a za počůrávající starce identická, ačkoliv jsou stejně hodnotnými členy této rodiny. Jestliže budeme stále mít na zřeteli především zmenšení bolesti trpících pacientů, uvědomme si prosím, že jsme ve střední Evropě, paliativní léčba bolesti není v plenkách. To, co tady tradičně v ČR stojí za pozornost, je pozdní a nedostatečné užívání léků, u kterých se obáváme, že by pacient získal návyk, což je mimochodem statisticky i ze Spojených států prokázáno jako mylný závěr. Takže paliativní léčba ano, mnoho tady na ni zaznělo. Je to někdy i otázka finanční.
Přátelé, považuji za důležité daleko dřív než jenom na tři roky odsouvat uzákonění nebo neuzákonění asistovaného ukončení života je skutečnost, že potřebujeme zavést institut asistovaného finále, to znamená, takové zvýšení kultivace společenského povědomí, které by pomohlo v rodinách, protože tam většina umírajících chce skončit, zhodnotit jejich život, předat jejich zkušenosti, dojít k odpuštění, dojít k vzájemnému zhodnocení nejen toho člověka, který ze života odchází, ale ten, který mu asistuje při konci života, významným způsobem modeluje svoje vlastní životní hodnoty a postoje. Já vás moc prosím, protože vy jste subjekty, které byly postiženy rozpadem rodiny daleko nejvíce, abyste vědomě spolupracovali a podíleli se na tom, abyste z bohatství generace, která odchází, vytěžili maximum a naučili se jí odcházet a pomáhat. 

Pan Ondřej Doskočil:, asistent zdravotnické etiky na Zdravotně sociální fakultě Jihočeské univerzity. Považuji za důležité, aby bylo řečeno, že častým argumentem pro legalizaci euthanasie bývá to, že naprostá většina české populace s touto praxí souhlasí nebo by souhlasila. Ptáme-li se ovšem lidí, co si pod touto praxí představují, většinou říkají, že mají na mysli ukončení léčby tam, kde nemá cenu, tedy ukončení neúčinné léčby. Jak se laicky říká, že si nepřejí umírat na hadičkách. Tedy to, co se dříve ne dost přesně nazývalo pasivní euthanasie.
Myslím si, že je důležité, abychom si uvědomili, že do situace, že hovoříme o euthanasii, nás často dostává praxe toho, čemu v lékařské etice se často říkává distanazie, tedy protahované umírání, léčení za každou cenu, a to i v případech, kdy pacient není schopen vyjádřit svůj souhlas s tím, jestli chce nebo nechce v léčbě pokračovat.
Nejpodstatnější, o čem by se mělo hovořit, je právní úprava toho, k čemu nás zavazuje Evropská úmluva o lidských právech a biomedicíně, neboli tzv. bioetická konvence, která v článku pátém říká, že jakýkoliv zákrok v oblasti péče o zdraví je možné poskytovat pouze tehdy, když k tomu pacient poskytne svobodný informovaný souhlas. A neposkytne-li svobodný informovaný souhlas, pak je možné pacienta – pakliže není schopen poskytnout, abych byl přesný, svobodný informovaný souhlas, tak je třeba respektovat jeho předem vyslovená přání. Já se domnívám, že respekt k předem vysloveným přáním v českém právním řádu není dostatečně jasně ukotven, situace prostě není jasná a hovořit o euthanasii ve chvíli, kdy vlastně nemáme vyjasněnou situaci ohledně rozhodování v závěru života, tedy toho, co se někdy nazývalo pasivní euthanasií, tedy tzv. odpojování od přístrojů, je strašně ošemetné, protože různé nemocnice, různá lékařské pracoviště k této praxi ukončování neúčinné nebo marné léčby, protahování léčby, protahované léčby přistupují odlišně. Tedy domnívám se, že to, co je podstatné, je vyjasnit situaci právně ohledně ukončování neúčinné léčby dříve, než by bylo vůbec možné hovořit o aktivní euthanasii.

Pan Josef Heller: ve zdravotnictví pracuji už více než 30 let, z toho posledních 10 let v jediném pražském hospici – hospici Štrasburk.
Uvedu se tím, že nejsem zastáncem euthanasie. Naopak, podle nejenom mého názoru, ale názoru řady lidí, hospic představuje alternativu k euthanasii. Jsme schopni v zařízeních tohoto typu nebo na odděleních paliativní péče, která pomalu vznikají u nemocnic, zajistit to, že člověk v terminální fázi života, za prvé, nebude trpět fyzicky, to znamená, že nebude mít bolesti, nebude trpět psychicky v rámci možností a hospice garantují to, že člověk nikdy nebude sám, vždy bude v kontaktu s někým. Umožňujeme, aby rodiny, přátelé mohli i přespávat s tím člověkem. Samozřejmě máme podstatně větší množství personálu, takže člověk skutečně ve kteroukoliv denní či noční hodinu nemusí být sám, to hospic garantuje.
Co se týče něčeho, o čem tady bylo řečeno, tzv. marná léčba. Skutečně s tímto problémem se setkáváme prakticky skoro vždy při přijetí jakéhokoliv, teď řeknu, pacienta, někdo říká klienta, ale protože legislativně jsme nestátní zdravotnické lůžkové zařízení, tak říkejme pro jasnost pacient.
Chodí k nám pacienti, kteří mají naordinovánu takovou léčbu, která jde skutečně do řádově tisíců korun na lécích za den. Přitom jsou to léky, které samozřejmě jsou vitálně indikované, ale nikoliv pro fázi terminální, spíše pro fázi počáteční. Problém je v tom, že někdy na tom trvají lékaři, ale mnohem častější je, že na tom trvá rodina, protože se domnívá, že léky skutečně toho člověka zachrání. My samozřejmě se snažíme vysvětlit rodině, že situace je taková, jaká je, nemoc samozřejmě už je na vítězném tažení, když to tak mám trošku ironicky říct, ale skutečně to, co jsme schopni zajistit, je paliativní a vysoce kvalitní paliativní léčba, která není jenom farmakologická, je to služba psychologa, kněze, dobrovolníků, ošetřovatelského personálu, lékaře, prostě spolupracuje se na týmové práci v hospici tak, aby člověk v žádném případě netrpěl. A proto, znovu opakuji, hospic a paliativní péče je skutečně alternativou k euthanasii.
Nedávno jsme měli v Chrudimi sezení, tam byli přítomni i Holanďané, byli z několika holandských hospiců, takže jsme probrali legislativní záležitosti, které se týkají euthanasie v Holandsku, jak se tam postupuje. Oni sami připouštějí, že to i přes všechny zákonné úpravy, že to není příliš dokonalé a že zhruba 50 % žádostí o euthanasii nepochází od toho člověka, ale od jeho rodiny. Čili jeho rodina pod jakoukoliv záminkou, že dědeček, tatínek, babička, maminka již nejsou schopni, tak my žádáme. Čili tady hrozí dost riskantní situace, kdy žádosti o euthanasii budou podávat ti, kterým už jsou právě jejich rodiče nebo prarodiče na obtíž nebo se o ně nechtějí starat, a opět, jak tady říkala paní kolegyně, je to určitá devastace rodinných vztahů. Čili na tomto všem je potřeba pracovat a myslím, že to skutečně nevyřeší sebelépe zkoncipovaný zákon o euthanasii. 

Pan Jiří Berka: jsem lékař, psychiatr, psychoterapeut a součástí mé práce je právě konsiliární činnost ve zdravotnických a sociálních zařízeních, kde jsou lidé v terminálních stadiích svého života..
Návrh zákona tak, jak tady byl předložen, jsem si přečetl. V zásadě s ním souhlasím a vyňal bych z něj dvě konkrétní věci. Za prvé, myslím, že by měl mít právo žádat o asistenci při sebevraždě ten, kdo ji chce provést, a já úmyslně říkám slovo provést, nikoliv spáchat, protože pojem páchat sebevraždu je pro mě pojmem už spočívajícím v historii, tedy ten, kdo chce sebevraždu provést a není z technických či jiných důvodů tohoto schopen. Setkávám se s takovými lidmi a jejich utrpení je opravdu velké.
A druhá věc, to je možná ožehavější, tady bylo řečeno jedním z předřečníků, byl citován právní verdikt, že nikdo není oprávněn souhlasit s tím, aby mu byla způsobena smrt. Já bych za to dal otazník: a opravdu? Tady bylo před chvílí řečeno něco o předem projeveném přání a já si myslím, že by už měla být vedena seriózní diskuse o tom, jako můžeme předem projevit právně relevantní přání třeba se zacházením se svými záležitostmi, s majetkem před i po smrti, i třeba v případě, že bychom pozbyli způsobilost k právním úkonům, že bychom měli mít také možnost projevit přání ukončení vlastního života tehdy, když se bude jednat opravdu o terminální stadium, o nevratný proces, kdy nebudeme schopni jakékoliv komunikace a kdy tedy opravdu to bude jen vegetativní přežívání. 

Pan Martin Chadima: z Gymnázia Sázavská, přihlásil jsem se proto, abych trošku obohatil diskusi i proto, že vedle Gymnázia Sázavská učím ještě na jedné východočeské vysoké škole, kde máme katedru zabývající se sociální a charitativní péčí a mj. je naší povinností, milou povinností vychovávat studenty pro práci v LDNkách, v hospicích zejména v Červeném Kostelci atd. a zároveň jsem působil sedm let jako duchovní.
Chtěl jsem říci, že si myslím, že problém otevřít vůbec otázku, jestli euthanasie ano nebo ne, je vlastně spojen s otázkou smrti jako takové. Trošku mě překvapilo, že tady nepadla otázka, a já vím, že to je trošku jiné téma, ale otázka spojená třeba s interrupcí nebo s potraty, protože tam bychom se také mohli bavit o tom, jestli – a teď, prosím vás pěkně, já nemyslím závažné případy karcinogenního plodu, ohrožení života matky, já mluvím o možnosti přerušení vůbec procesu, který povede pravděpodobně k narození zdravého dítěte. Čili jestli otázka euthanasie není trošku propojena s otázka interrupcí a potratů.
To, co si myslím, že je největší nebezpečí případného schválení zákona, který povoluje euthanasii nebo asistovanou sebevraždu, asistovaný odchod ze života, jak chcete, je ten, že   
1) se musíme ptát, kdo bude ten, kdo zmáčkne knoflík, který vypne přístroj. Musím se ptát, jakým způsobem ten člověk bude vycvičen. Půjde potom na panáka? Nebo to bude cynik? Anebo to bude specialista, který prostě si musí uvědomit, že má úlohu, jako měl ve středověku kat. A teď veliké uvozovky, kat zabíjel zločince, tady zabíjíme často lidi ve stadiu nevyléčitelné choroby.
2) jak zabránit samozřejmě manipulaci, lidskému selhání, selhání systému. Jsme si tak jisti, že v demokracii se nemůže stát žádná manipulace, která povede k tomu, že vlivní, význační, šikovní příbuzní se takto zbaví přes eticky selhavšího lékaře svého příbuzného?
3) jestli se náhodou nebojíme, že otevíráme Pandořinu skříňku, která kdysi ve Francii Gobinoem, Angličanem Chamberlainem a americkými výzkumy o nadřazenosti bílé rady ve 30. letech 20. století začínala a končila neskutečnou hrozbou Showa, holocaustu a nacistického Německa. Čili jestli my neotevíráme dveře do potenciální možnosti v podstatě svéhlavé manipulace s lidským životem, ať už se týká euthanasie nebo zmíněné interrupce. 

Pan Patrik Jenčík: Chtěl trochu reagovat na pracovní návrh.
Paragraf 3, který cituji: „O důstojnou smrt může pacient žádat předem pro případ, že by v budoucnu nebyl schopen vyjádřit svoji vůli.“ U tohoto mě trošičku zarazilo, jak může někdo žádat o svou smrt dopředu, když ani neví, v jakém bude stavu, v době, kdy – nepochopil jsem možná přímo, jak je to myšleno, jestli je to myšleno, jako že on si řekne, aha, tak za rok se nechám zabít anebo jinak, slyším smích, asi jsem to pochopil špatně.
A paragraf č. 4. Chtěl bych tedy spíš narazit na odst. 2 a 4. Jakožto buď nevidomé nebo neslyšící osoby, které nemohou číst, ani psát, může dojít k nedorozumění, třeba když ještě budu mluvit o odstavci č. 6, a to konkrétně: Osoby, které by mohly mít na smrti pacienta jakýkoliv materiální zájem, tak tito svědci by podle mě měli být z rodiny, a toto je trošku irelevantní v tom, že materiální zájem může mít kdokoliv na pacientovi, to znamená, kdokoliv z rodiny, může to být klidně i syn, klidně i matka, klidně otec, kdokoliv a tady by to mělo být upřesněno. 

Pan František Kalenda: student Humanitního gymnázia, soukromé školy Josefa Škvoreckého.
Jsem velice rád, že tady zaznělo tolik odborných argumentů, že tady se vyjádřilo tolik lidí, kteří mají s tímto problémem tolik zkušeností. Já osobně mám zkušenosti řekněme spíše pouze ze druhé ruky, nemůžu se k tomu vyjádřit jako odborník na medicínu, nemohu se k tomu vyjádřit jako odborník na právo, ale myslím si, že jako student můžu minimálně komentovat několik věcí.
Za prvé mě zarazil důraz lidí, kteří obhajují euthanasii na průzkumy veřejného mínění. Všichni víme moc dobře, jak to vypadá s průzkumy veřejného mínění. Všechno nebo nejméně 90 % záleží na formulaci otázky. Když se zeptáte tak, abyste předem evokovali souhlas, tak ho dostanete. Většina lidí si neuvědomí, že na formulaci otázky záleží většina. A sami tady velice dobře vidíme, když se zeptáme, kdo z nás by souhlasil s vlastní asistovanou sebevraždou v budoucnosti, že to bude velmi málo lidí. Já osobně s tím rozhodně nesouhlasím, nejen z hlediska svého náboženství.
Další věcí, která mě zaráží na tomto zákoně, je úloha lékaře. Já se nedomnívám, že by měl lékař mít úlohu vraha, kata. Jistě, dejme si to do uvozovek, řekněme, že je to často pro dobro lidí svým způsobem, ale nemyslím si, že lékař by to měl mít v popisu svého povolání. Nemyslím si, že lékař by měl pomáhat k sebevraždě – nejen kvůli Hippokratově přísaze, ale i kvůli historii, kvůli tomu, k čemu jsou lékaři určeni, k čemu jsou vychováváni.
Třetím bodem, ke kterému bych se rád vyjádřil, je, že se vlastně mluví o legalizaci. My tady mluvíme o legalizaci, snažíme se povolit něco, s čím máme minimum zkušeností – máme zkušenosti z jediné evropské země, z jediné světové země, která opravdu legalizovala euthanasii. Je to Belgie, už to tady bylo mnohokrát zmíněno. Proč se tedy nebavíme alespoň zatím o dekriminalizaci v určitých případech, proč se nebavíme o sníženém trestu pro lidi, kteří budou asistovat této sebevraždě. A ptám se tedy, proč hned začínáme s legalizací? Máme s tím minimum zkušeností, nemáme ohlasy a vidíme, že i v Belgii na to nejsou úplně dobré reference.
Další věcí je, že zákon, který jsem měl tu možnost si teď přečíst, ačkoliv ne nijak zvlášť podrobně prostudovat, to přiznávám, dává obrovský prostor pro budoucí byrokracii. Představme si, kolik dalších komisí, kolik lékařů, kolik lidí se k tomu bude vyjadřovat, kde budou zase kolovat zprávy, ministerstvo bude zahlceno dalšími a dalšími dopisy, bude zahlceno vytvářením komisí, bude zahlceno vytvářením směrnic, vytvářením vyhlášek o tom, jak co bude probíhat.
A samozřejmě poslední věcí je samotná etika. Jsem velice rád, že mnoho z vás tady vyjádřilo věc, kterou považuji za pravdivou, že hospice, se kterými mám zkušenosti, protože někteří mí příbuzní dokonce jeden vedou – v Plzni, tak dnes jsou alternativou euthanasie. Hospice vám umožní nemocným lidem důstojnou smrt, umožní to, aby nemuselo docházet k sebevraždám, asistovaným sebevraždám, umožní podávání léčiv, umožní psychologa, kněze. Vždyť to je to, co ti lidé potřebují! Oni velice často nechtějí umřít, oni jenom chtějí, aby mohli odejít důstojně a aby mohli odejít bez bolesti. To je to, čeho se bojí. 

Pan Jiří Vavřík: Dobrý den všem. Já bych měl nejdřív poznámku k návrhu zákona, který jsem si dneska přečetl poprvé. Myslím si, že návrh je takový velice opatrný. Já bych řekl, pokud bych podporoval euthanasii, tak bych řekl, že je velmi dobrý z mého zběžného pohledu. Je takový opatrný, snaží se, aby se to skutečně nezneužilo, nicméně vidím podle mě, zákon je naprosto zbytečný, poněvadž tam vidím rozpor.
V § 7 se praví: Důstojnou smrt lze na základě jeho žádosti vyvolat nebo k ní dopomoci pouze u pacienta, který je v situaci, kdy jeho zdravotní stav je beznadějný a kdy se nachází ve stavu neustálého a neúnosného utrpení fyzického nebo psychického, které nemůže být zmírněno – a ještě něco. A pak je tam další odstavec: Důstojnou smrt nelze u osoby vyvolat nebo k ní dopomoci pouze na základě stáří nebo bezmocnosti. Přičemž já jsem se na dnešní slyšení připravil pouze tak, že jsem si přečetl článek paní senátorky Domšové na již zmiňované webové stránce – Euthanasie jako svobodná volba a tam paní senátorka napsala, že podle studie opírající se o nizozemské zkušenosti třetina pacientů chce umřít kvůli nesnesitelným bolestem, zbytek potom kvůli pocitu osamění. To se v dnešní době dá změnit. Analgetika jsou na takové úrovni, že pacient skutečně trpět nemusí a pocit osamělosti se dá částečně odstranit s pomocí rodiny nebo za pomoci hospiců. Konec citátu.
Já se domnívám, že pocit osamělosti lze skutečně odstranit možná téměř úplně, když se okolí nemocného snaží, a tudíž se domnívám, že ke splnění podmínek uvedených v § 7 nemůže dojít. Takže buď zákon by se musel ještě více uvolnit, nebo je zbytečný, podle mého soudu. Omlouvám se.
Pak mám takovou poznámku. Zapomněl jsem se představit. Jmenuji se Jiří Vavřík, jsem vzděláním matematik, ale teď spravuji počítače, administruji a ve svém životě jsem dva roky přerušil práci u počítačů a pracoval jsem v nemocnici na interním oddělení, takže trošku mám zkušenost. Na našem oddělení byli převážně staří lidé, takže jsem to tam trochu viděl. A zažil jsem nejméně třikrát, spíš víckrát, to už si nepamatuji, už je to nějaký čas, že paní řekla: praštěte mě palicí do hlavy, já už jsem tady k ničemu. Ale bylo to většinou potom, co člověk nastoupil do nemocnice, nebyl tam ještě dlouho a měl pocit, že nás hrozně obtěžuje, když mu musíme vyměnit podložku nebo mu podat mísu nebo něco takového nebo když ho musíme krmit lžící. A tak chtěl nás ušetřit tohoto obtěžování, a abychom věděli, že on si je toho vědom, že nás obtěžuje a že vlastně nerad, tak to vyjádřil tímto způsobem. Když jsme ho uklidnili, rozmluvili jsme mu to a tak nějak jsme mu dali najevo, že ho vlastně máme rádi a že nás to neobtěžuje, že je to naše práce a že v pohodě, tak už tuto žádost nikdy neopakoval.
A pak mám ještě zkušenost se soudkyní, která zemřela před rokem na rakovinu doma a chci říct, že zemřela v prostředí rodiny a řekl bych velmi dobře. Přál bych si také takto zemřít a pomohl nám k tomu mobilní hospic, co existuje v Praze, že tam párkrát došli, dali nějaké rady, půjčili nám nějakou pomůcku myslím a šlo to velmi dobře. 
	Souhlasím s panem Halíkem, že je třeba vychovávat lékaře. Ale podle mě je zapotřebí vychovávat právě i celou veřejnost, a to právě informovaností o všem. A je třeba podporovat celou rodinu a vztahy v rodině. Také bych chtěl, aby lidé pochopili, že provázení umírajících lidi kolem něj obohacuje. Je to sice náročné na nervy a i třeba na fyzickou výdrž někdy, ale člověk tím jako získá a prostředí doprovázení pomůže tomu člověku, že odejde tak nějak smířený a zralý.
	Myslím si, že je zapotřebí trošku položit otázku, která je dneska nepopulární, neradi ji lidé slyší nebo spíš se to někdo bojí vytáhnout. Já bych řekl, že je skutečně diskutabilní, kdo je majitelem nebo pánem našeho života. Jestli to je tak, že já jsem skutečně majitelem svého života a můžu si opravdu dělat úplně, co chci, anebo jestli spíš život mám jenom spíš kultivovat, rozvíjet a snažit se ho dobře spravovat. To bych řekl, že je skutečně otázka, ze které se to všechno odvíjí – jak zmiňované interrupce, jak pan Chadima už nastínil. Já tu souvislost vidím také a vidím, že tady běží takový proces, kdy jeden velký milník v tomto procesu je právě legalizace interrupcí, a teď se bavíme o euthanasii. Já osobně bych to neodkládal za tři roky. Já bych řekl euthanasie, alespoň ta aktivní, nikoliv. Protože prodlužování marné léčby, to bych řekl, že o tom by nemělo být sporu, to snad jaksi je akceptovatelné a v pořádku, ale jinak nedělal bych něco proti přírodě příliš, nelámal bych všechno přes koleno a nesnažil bych se všechno v křeči řešit. 

	Pan Petr Lukeš: 
	Chtěl bych říct, že i přesto, že patřím k mladší generaci a jsem pro ustanovení zákona o povolené, ale kontrolované euthanasii, musím se ohradit proti názoru tuším tady pánů profesora Beneše a pana Halíka, který teď není přítomen, kteří tady prezentovali trend, podle něhož tady vzniká mezigenerační problém, který stále narůstá díky tomu, že přibývá starých lidí, populace ČR stárne a díky tomu se tvoří generační rozdíl, kdy vlastně podle pánů je to o tom, že mladí lidé se chtějí zbavovat odpovědnosti nad svými příbuznými, nad stárnoucími, nebude dostatek lidí, kteří by se o staré a umírající dokázal postarat. Já bych se vůči tomuto trendu chtěl ohradit a vyvrátit ho.
	 A potom tady další názor na pana poslance Šťastného, který tady předváděl jistou justiční cestu, jak se (dostat) od požadavku umírajícího pacienta až k nějakému řešení pomocí justice, tedy pacient původně požádá a potom vlastně není to hned bráno za dogma nebo názor, kterému se musí nutně doktoři podřídit, ale musí se to projednat a pan Šťastný tady navrhoval i justiční cestu. Já se ale pana Šťastného chci zeptat, jak je potom možné při rychlosti českého justičního systému a byrokracie, když chcete ustanovit komisi na schvalování těchto požadavků o euthanasii, tak takhle nemůžete přesně určit, jak dlouhou dobu to bude trvat. Myslím, že tím se požádání může hodně protáhnout a zpomalit.
	A další věc. Myslím si, možná je to trochu kontroverzní, ale lékař – tady pánové Halík a Beneš nebo i další pánové uváděli, že lékař by neměl být asistentem euthanasii, což podle mě, kdo jiný než lékař by to měl být. Oni tady uváděli argument, že by se to stalo kšeftem, že by se to stalo, já nevím, placenou záležitostí, ale jak víte, v zemích vznikají legální i nelegální kliniky, které podporují euthanasii a vlastně dovolují ukončit život placeně v nějakém příjemné prostředí, v nějakém bytě. Pan Beneš tady citoval něco o tom, že smrt je zlo, ale já považuji smrt za součást života, to znamená, když se lékař stará o náš život, tak by se mohl starat i o naši smrt. 

	Slečna Zuzana Žádníková: jsem studentkou Arcibiskupského gymnázia a využila jsem nabídky, abychom se vyjádřili i my studenti, co si o tom myslíme jako mladší generace.
	Přečetla jsem si tady pracovní návrh zákon a o důstojné smrti a moje připomínky jsou hlavně k němu. První věc, která mě zarazila, je, že když se mluví o žádosti pacienta, aby mu byla provedena euthanasie, tak musí být po náležitém zvážení. Já si nejsem jistá, nakolik je relevantní pojem „náležité zvážení“, když pacient to píše v době, kdy ještě neumírá. Představte si, že byste teď sepsali žádost o euthanasii v případě, že byste se dostali do vážného stavu, a za měsíc byste leželi v kómatu po tragické autonehodě a umírali jste. Oni by si přečetli vaši žádost a protože by to byla neřešitelná situace, neměli byste šanci se z toho vrátit, tedy podle nich, tak by vám provedli euthanasii. Jde o to, že vy se rozhodujete v momentě, kdy vůbec nic takového neprožíváte. Nikdo tady ještě neumíral a neví, co člověk prožívá. Když tady mluvil pan doktor Klener, ten je z odboru onkologie a v průřezu ze zahraničí se mluvilo o tom, že euthanasii využívají hlavně lidé s rakovinou, tak říkal, že pacient ze dne na den změní svůj názor, že přestože jeho zdravotní stav je neustále stejný, tak on na pokraji toho, že umírá, se nemůže rozhodnout – chvíli chce, aby mu byla provedena euthanasie, chvíli bojuje o svůj život, ač lékaři dělají, co dělají.
	Takže bych spekulovala o tom, nakolik takového člověka můžeme považovat za rozhodnutí schopného, když každý den si myslí něco jiného a umírá a je jakoby v psychickém stresu.
	Pak je tady v odstavci 1 paragrafu 7: Pacient může požádat o euthanasii, ale ta může být provedena v případě, že zdravotní stav je beznadějný a pacient je vystaven neustálému a neúnosnému utrpění, třeba psychickému. Je tam fyzického nebo psychického. A k psychickému utrpení. Jednak, že tomu, kdo rozhoduje o jeho euthanasii, není lékař, který je psychiatr, ale jeho ošetřující lékař, to znamená třeba onkolog. A když to může být z důvodů psychických, tak si myslím, že by tam měl být psychiatr, který by posoudil, nakolik je psychický stav vážný, a pak, nakolik je to zase relevantní rozhodnutí, když je člověk v psychickém stresu nebo psychicky vytížený, protože kdybychom měli dostatek hospiců a každý, kdo je vážně nemocný a umírá, měl možnost jít do hospice, tak by si to třeba vybral a tam by si to v klidu umřel, promyslel si to, měl čas, ale ne každý má tuto možnost, a proto buďto bude ležet v nemocnici a tam postupně umře, jak se říká, na hadičkách, nebo podstoupí euthanasii.
	Další připomínku mám ke komisi z ministerstva, která by měla být po provedení euthanasie. Případ lékař sepíše a pošle na ministerstvo. Já nechápu, proč by se to mělo dělat až po euthanasii, když i kdyby se shledalo, že lékař ji neměl provést, že to nebylo dobré rozhodnutí, tak život už člověku nevrátíte. Takže naprosto nechápu smysl této komise, která maximálně potrestá lékaře, ten už v životě žádnou euthanasii neprovede, ale tomu člověku to život nevrátí.
	A potom ještě k marné léčbě, kdy se ohání zastánci euthanasie tím, proč prodlužovat marnou léčbu. Já nevím, jestli to funguje i v ČR, ale pacient určitě léčbu nemusí podstupovat nebo minimálně znám člověk, který umírá na rakovinu a přestal chodit na chemoterapii, protože se rozhodl, že na ni chodit nebude, že už to stejně nemá smysl. A pokud vím, tak s tím ani nemá problémy. Takže když se hájí marnou léčbou, tak proč člověk na léčbu chodí, vždyť ji nemusí podstoupit. 

	Pan Ondřej Peša: Tento zákon přikládá ošetřujícímu lékaři povinnosti nejen ty, které vlastně vyplývají z jeho povolání, dejme tomu diagnostické a podávání léků, ale i myslím úkony, které nejsou přímo z jeho oboru a které by vlastně ani neměl vykonávat, protože podle tohoto návrhu zákona, cituji: „ošetřující lékař musí prodiskutovat s pacientem jeho žádost o důstojnou smrt a musí nabýt přesvědčení, že vzhledem ke všem okolnostem neexistuje žádné jiné rozumné řešení situace pacienta a že žádost pacienta je zcela dobrovolná. Konec citace.
	Já si nemyslím, podle mého názoru nejsou v ČR lékaři natolik vzdělaní v psychologii, aby vlastně mohli správně vyhodnotit psychický stav pacienta, když žádá o dobrovolnou smrt. Psychický stav pacienta je podle mého názoru v této chvíli naprosto rozhodující, takže tady by bylo asi třeba, aby ošetřující lékař spolupracoval s odborníkem, tedy s psychologem, a až potom tedy to konzultoval, jak už je v návrhu zákona psáno, s dalším lékařem a nejspíše s dalším psychologem, protože je velice důležité psychologický stav pacienta vyhodnotit správně a nemyslím si, že lékaři jsou schopni seriózně to vyhodnotit.
	Myslím, že bez těchto opatření prostě není možné správně rozhodnout o schválení či neschválení důstojné smrti, protože ten člověk může být v době, kdy žádá o důstojnou smrt, může být ve špatném psychickém stavu, může mít problémy a je důležité o tom s tím člověkem mluvit. Osobně si myslím, že lékař toho není seriózně schopen. 

	Pan Petr Kupec: student práva, takže bych se spíše touto problematikou chtěl zabývat v oblasti práva. Můj názor je, že zde chybí určitý mezikrok, a to ve vesměs oddělit pomoc, co se týče euthanasie, lékařskou pomoc od vraždy. V současné době, už to tady bylo řečeno, pokud provedeme řekněme euthanasii, euthanasie dovolena není, právem povolena není, a pokud ji lékař provede, je trestně stíhán tak, jako by se dopustil vraždy podle § 219 trestního zákona, což si myslím, že je chyba. Už v mnoha zemích Evropy byla přijata právní úprava, která sice přímo nepovoluje euthanasii, ale řeší euthanasii jako tzv. privilegovaný trestný čin, což znamená, že za tento trestný čin je snížená trestní sazba.
	Podobná situace byla nebo je vražda novorozeného dítěte matkou, která taktéž byla řekněme separována od trestného činu vraždy - § 219, následně § 220. To si myslím, že je ještě základní krok, který bychom měli udělat předtím, než budeme řešit euthanasii buď jako vraždu anebo jako řekněme právem dovolené jednání.
	Chtěl bych navázat na – myslím, že támhle kolegyně říkala – postup po provedení euthanasie. V případě, že by tedy byla dovolena podle návrhu, který tady mám před sebou, který máte i vy. Já osobně si myslím, že by veškeré kontrolní mechanismy měly být provedeny ještě před vlastním úkonem a následně již kontrolu neprovádět – z jednoho prostého důvodu. Když se podíváte, je to § 13 a následující někde kolem § 16, 17, tak je, že komise předá státnímu zástupci v případě, že dojde k závěru, že euthanasie nebyla provedena dle zákona, tak předá státnímu zástupci návrh na zahájení trestního stíhání lékaře, což si myslím, že je naprosto nesmyslné, jelikož já osobně být lékařem, tak toto neriskuji. Myslím si, že kontrola by skutečně měla být provedena již předtím a již předtím by nějaká komise, dejme tomu, měla lékaři říci, ano, jsou zákonem splněny podmínky a pochopitelně, pokud se k tomu cítíte, tak jak je to uvedeno v předchozích paragrafech, kdy vlastně lékař nesmí být nikým nucen, je na jeho uvážení provést euthanasii, tak ji provede. Takže rozhodně nesouhlasím s tím, že by komise ex post měla o něčem rozhodovat.
	Dál bych se chtěl zeptat, našel jsem, myslím, že je to spíš formální vada – byly dávány tyto papíry a v § 15 já mám vytištěno, tiskl jsem si to včera, právě ze stránky eutanazie-dobrasmrt.cz důvodovou zprávu a návrh zákona o důstojné smrti. Když se podívám do § 15, tak tady je napsáno, je to spíše taková právní nesrovnalost: Na rozhodování komise se přiměřeně použijí ustanovení správního řádu. Zde je napsáno na rozhodování komise se nepoužijí ustanovení správního řádu. (Je to chyba!) A kde je chyba? (Bude správní řád.) Bude správní řád. Dobrá.
	A dál, řeší se to – komise rozhodne podle správního řádu, že lékař pochybil a vlastně postupuje do trestního řízení. Já tomuto nerozumím, proč by to tak mělo být? A v případě, že – dejme tomu, že by to tak bylo, pokud by se mělo jednat o trestný čin, tak jedině privilegovaný nebo vůbec beztrestnost.
	Ještě bych možná podotknul, bylo tu také řečeno, myslím, že pan náměstek říkal, že určitý privilegovaný trestný čin byl navržen v novele trestního zákona roku 2006 v § 118. Já si myslím, že tam je docela důležité ještě říct nebo já osobně spatřuji vadu v tom – zde byl trest odnětí svobody do šesti let, avšak nebyla stanovena spodní hranice. Takže spousta lidí by si to mohla vyložit, jako že euthanasii povolujeme. Myslím si, že tím by se dal obejít zákon a to asi není vhodné. Takže právní úprava tak, jak to bylo navrženo v § 118, si také myslím, že byla nedostatečná a asi to možná byl jeden z důvodů, proč také neprošla. A nejsem si jist, jestli návrh nového trestního zákona to nějakým způsobem řeší. Myslím si, že je tam nějaké ustanovení, které se týká napomáhání sebevraždě z lítosti. A možná se tedy konečně aspoň dostaneme k privilegovanému trestnému činu, když ne k samotnému povolení euthanasie.
	Já osobně nevím, jestli jsem pro nebo proti, každopádně tento mezikrok by asi měl být přijat. Nehodnotit euthanasii jako vraždu. 

	Slečna Veronika Macová: studentka 4. ročníku Střední školy veřejnoprávní. 
	Nejprve bych chtěla poděkovat za možnost, že jsme vlastně my studenti se této diskuse mohli zúčastnit a získat velice zajímavé informace o tomto tématu. 
	Také si nemyslím, že je dobře, že komise by měla hodnotit to, jestli to bylo provedeno správně nebo ne až po provedení euthanasie, protože já osobně, jak už říkal pan Kupec, rozhodně bych jako lékař neprováděla euthanasii v době, kdy bych si ještě nebyla jista, zda je to správně a zda někdo může rozhodnout jinak, že jsem se zmýlila a následně bych za to byla nějak postihnuta. Ale na druhou stranu tady byl i pronesen názor, že komise by měla rozhodovat předem a nemocná osoba by mohla požádat o euthanasii až v posledním stadiu své vážné nemoci. Nejsem tedy lékařský odborník, ale myslím si, že v posledním stadiu už ta osoba asi dost trpí a jestliže bude žádat opravdu až v této krajní části své nemoci a teď, když si představím zdlouhavý proces, kterou by jeho žádost, a ještě tady zaznělo opakovaná žádost, měla projít, myslím si, že buď ta osoba by se rozhodnutí nedožila, anebo by to pro ni bylo opravdu takové utrpení, že víceméně rozhodování už by bylo zbytečné.
	Na druhou stranu, abych jenom nekritizovala, tak bych chtěla velice poděkovat za názory, které zde zazněly od pánů lékařů. Já s nimi naprosto souhlasím. Rozhodně si nemyslím, že lékař by měl v tomto zákroku fungovat jako popravčí nebo jako kat. Nevím, já osobně pro euthanasii jako takovou nejsem. Samozřejmě některé návrhy, které zde zazněly, byly zajímavé a stály by za úvahu vzhledem k tomu, že žijeme v demokratickém státě a člověk je oprávněn nebo by měl být oprávněn rozhodovat o sobě i o svém životě, ale na druhou stranu z morálního hlediska nevím, jestli bych se chtěla účastnit nebo podílet na – ať už je to vražda nebo prostě pomoc při sebevraždě. Já osobně bych tedy asi nechtěla a chápu lékaře, kteří by se toho také zúčastňovat nechtěli. Chtěla bych jim tedy poděkovat, protože v podstatě plně vystihli můj názor a moje přesvědčení o tomto zákroku. 

	Paní Jitka Čulíková: můj profesní život posledních desítek let je věnován intenzivní medicíně a anesteziologii a v posledních pěti letech ho dělím ještě o paliativní péči, takže si myslím, že všechna témata, která tady zazněla, mám vyzkoušená na vlastní profesní život, nikoliv na vlastní kůži.
	Nechtěla bych se vyjadřovat příliš obšírně o tom, že si myslím, že tento zákon vůbec, má-li se o něm hovořit, je silně předčasný, protože o pasivní euthanasii, i když se mně ten termín silně nelíbí, si myslím, že je potřeba ještě vést diskusi ryze odbornou a vzhledem k tomu, že si myslím, že to je zejména odrazový můstek různých anket, protože my a naši předkové se přece nebáli smrti jako aktu, ale umírání jako procesu. Takže to skutečně asi vyžaduje odbornou diskusi.
	Ale ráda bych se zamyslela nad paliativní péčí, protože hospiců je strašně málo, a tudíž, že lokalit, kde se provozuje alespoň nějaký druh paliativní péče formou mobilního hospice, je tady víc než dost, takže mám velmi bohaté zkušenosti s touto činností a myslím si, že je potřeba spíš vést diskusi o tom, jak rodinám, které se rozhodly, že o své umírající budou pečovat, nějakým způsobem tento život usnadníme nebo prostě jenom jim to umožníme, protože když se dotknu – vím, že se to nemá, ale zcela konkrétních situací, tak pečující se rekrutují z řad kategorie lidí, kteří mají svůj produktivní věk téměř za sebou nebo jsou na jeho sklonku a pečovat o umírajícího může zabírat týdny či měsíce, kdy oni se musí zapojit nebo celá rodina se musí zapojit do 24hodinové péče, a tím pádem vypadávají v této republice z pracovního procesu. A když si uvědomíte, že vám je kolem 50 a vypadnete na nějakou dobu z pracovního procesu, tak si položte otázku, jak to potom budete řešit, protože tento stát nemá příliš vypracované algoritmy, jak to dělat dál. Je to o tom, kdo zajistí finančně rodinu v době, kdy se pečuje a jak to všechno vůbec je. To je zdlouhavý proces, takže já si myslím, že bavit se o zákonu, který nám bude dovolovat nějakým způsobem usmrcovat nemocné, byť na jejich vlastní žádost, by mělo cenu až v okamžiku, až tady budou fungovat všechny sociální algoritmy, které z procesu umírání a umírání v domácích podmínkách nějakým způsobem sejmou toto břímě nebo si musíme vystavět dostatek zařízení, jako jsou hospice, abychom mohli pečovat nějakým jiným způsobem.
	A úplně krátce. Strašně mě mrzí, že kolega, který říkal, že kdo jiný by měl pacienta usmrtit než lékař, odešel, ale chtěla bych mu vzkázat, že když si promluví s lékařem, kterému umřel pacient, i když na tom není vinen, tak já si myslím, proč by měl usmrcovat pacienty zrovna lékař. 

	Pan Boris Šťastný st.: jsem emeritní přednosta Pneumologické kliniky První lékařské fakulty Univerzity Karlovy v Praze. Je mně 77 roků, mám 45 let praxe ve zdravotnictví.
	Když jsem vyslechl referáty hlavních řečníků, lékařů na dnešním sezení, tak jsem dostal určitý jednobarevný dojem, že tady je naprostý zákaz nebo naprosté odmítnutí celé otázky euthanasie. Já bych řekl, že tomu v praxi tak není. Profesor Klener je např. známý tím, že je takovým skalním odpůrcem jakékoliv diskuse o euthanasii, ale já si myslím, že v předsednickém stolu tady měli sedět trošku vyváženější, že by tady měli sedět také lidé, kteří jsou pro. Znám celou řadu renomovaných onkologů, kteří se touto otázkou zabývají, chirurgů, např. profesor Pafko atd., kteří by svůj názor mohli tady prezentovat.
	Já jsem za 45 roků své praxe, kde jsem se zabýval hlavně diagnostikou a léčbou pacientů s plicní rakovinou, jednou z nejzhoubnějších rakovin, která vůbec je, kde je úmrtnost téměř 90procentní, setkal s celou řadou pacientů, to bylo několik set pacientů, při jejich umírání. A můžu vám říct, že jsem se skutečně setkal i s řadou případů, kde dobrovolný odchod jakýmkoliv způsobem by pacienti velice přivítali. Proto jsem pro otázku euthanasie zcela kladně namířen a chtěl bych, aby se o tom i dále diskutovalo. 

	Pan Jiří Královec: jsem spoluzakladatelem nadačního fondu Klíček, který se pohybuje v oblasti dětské hospicové péče a budu opravdu velice stručný.
	Já jsem chtěl jenom připomenout to, že zákon není jenom technickou normou, ale že je zároveň signálem toho, co je pro společnost přijatelné a co dál formuje nějaké společenské povědomí. A legalizace euthanasie pojímaná jako asistované usmrcení pro mě v tomto směru přestavuje dvě taková velká rizika.
	První riziko vidím v tom, že by takový krok dával zřetelně na srozuměnou, že existují okolnosti a situace, ve kterých lidský život prostě nemá cenu. A jako druhé riziko vidím, že by to bylo v podstatě hodně nežádoucí posunutí mantinelů, hranic toho, co je možné. Protože dokud alespoň teoreticky respektujeme, že usmrcení možné není, tak nám nezbývá, než hledat řešení lidského trápení jinde, což mně připadá lepší. 

	Pan Juraj Lajda: nakladatel, filozof, etik. 
	Možná jsem nepostřehl na této diskusi nebo na tvorbě této diskuse a z vyústění formulací zákona motivaci. Já zkrátka nerozumím té motivaci. Dovedu si představit motivaci lidí, kteří usilovali o registrované partnerství. To byla určitá skupina, která se chtěla prosadit, měla na to důvody apod., ale nevidím tady tak silnou motivaci nebo do jaké míry společnost tento zákon potřebuje? Co se tím vyřeší? 
	Názory se mění. Dneska jsme tady měli hlasování. Kdo může ve 20 letech nebo v 18 nebo 50 říci, jak bude reagovat, když mu bude 70 nebo v nějaké krajní situaci. To je první bod, který bych tady chtěl říci.
	Další věc je otázka, co je život. A tady už bylo řečeno, že to musíme spojit s interrupcí, s euthanasií, to je velice složitá otázka, co je život. Dokonce Viktor Frankl, který strávil tři roky v koncentračním táboře, tak prohlásil slavnou větu, že koncentrační tábory nevznikly v Berlíně na headquaterech nacistické strany, ale už dávno v posluchárnách nihilistických profesorů a přednášejících, to znamená, že tato otázka rozhodně musí souviset s otázkou filozofickou, co je život.
	Mylně, si myslím, že tady zaznělo, že je to nějaká svoboda člověka. Prosím vás, to je zavádějící! Svoboda člověka, co to je svoboda člověka? Svoboda souvisí se zodpovědností a zákonitostí. Já sice jsem svobodný vyskočit z 5. patra, ale je tam určitá zákonitost, kterou musím respektovat, protože ztratím život. Pokud se podíváme na přírodu, tak příroda je univerzální zákon, že příroda život chrání.
Dále tady zaznělo, že nějaké rozhodnutí o majetcích apod. Život nemůžeme srovnávat s majetky. To je úplně něco jiného. A proto si myslím, že je to do značné míry otázka hodnotového systému, tedy jak se díváme na život, otázka, která je mnohem komplexnější. Z tohoto důvodu vidím, že je možnost obrovského zneužití. Kdo to posoudí? Tam je tolik faktorů, které dneska ani neznáme, které se mění. Kdo posoudí tuto možnost a kdo si to vezme na zodpovědnost? Bráníme, jak tady bylo řečeno lékaři, lékaři brání život nebo zachraňují život, když někdo chce udělat sebevraždu, tak mu také v tom bráníme. Takže toto bych dal jako důležitý moment při zvažování této diskuse.
Řešení vidím v tom, že společnost je živý organismus a toto není jenom vytržený nějaký aspekt společnosti, tedy života člověka. Hodně se mi líbilo řešení, které navrhl profesor Halík – třígenerační rodiny. Tady je mnoho, mnoho ještě jiných faktorů, které bychom měli ve společnosti vyřešit a pak bychom nepřišli do tohoto problému tak, jak ho prezentujeme tady. Jednoduše bychom tento problém vyřešili přirozenou cestou, kdyby nám fungovala rodina, kdyby fungovaly jiné hodnotové systémy, protože život i smrt, to jsou úkazy, kterým se nevyhneme, tedy musíme s tím i patřičně naložit. 

	Paní Ivana Hajičová: z Arcibiskupského gymnázia. To v tomto okamžiku vlastně vůbec nehraje roli, protože já bych se s vámi ráda podělila o určitou velmi osobní zkušenost, protože si myslím, že toto téma asi povětšinou nahlížíme prizmatem svých osobních zkušeností, ať už profesionálních anebo ryze soukromých.
	V mé rodině v nedávné době zemřely dvě babičky – manželova babička ve věku 100 let a moje babička ve věku 95 let. Já jsem si z toho odnesla různá ponaučení. Zajímavé bylo, že v podstatě, co se pamatuji, tak moje babička vždycky vyhlašovala: já už tady nechci být, tady už to nemá smysl, už tohle nemůžu, tamto nemůžu. Její stav se postupně zhoršoval, vyžadovala čím dál tím víc péče a v příbuzenstvu se nám to podařilo udělat tak, abychom jí péči poskytnout mohli a zdravotní stav kolísal. Zajímavé je, že vždycky, když na tom byla relativně lépe, tak měla tyto řeči, jak už na světě nechce být, a v okamžiku, kdy se zhoršila, kdy třeba se přidal zápal plic nebo něco takového a my jsme složitě řešili, jestli máme zavolat záchranku, že nám ji odvezou do nemocnice a vlastně připustíme to, co nejvíc ze všeho nechtěla, totiž, že zemře sama v nemocnici, tak jestli to udělat máme nebo nemáme, tak ona to vůbec neřešila. Prostě všechny řeči o tom, jak už tu nechce být, okamžitě umlkly a bylo vidět, jak i tělo strašně bojuje o život a jak se ho strašně nechce vzdát. To je jedna zkušenost, kterou z toho mám.
	A druhá zkušenost je, i když já jsem si říkala, proč má tak trpět, proč má tolik zkoušet, vždyť to nemá smysl a vlastně asi teprve, když už opravdu zemřela, když už odešla, tak mi došlo, že to mělo obrovský smysl, protože i když jsme nikdy nebyli rozhádaná rodina, tak nás to úžasně semklo s tím, jak jsme se o babičku, která leckdy byla nevrlá – ona v posledních letech fakt to nebyla ta milá babička, co vám štrikuje svetry a vypráví pohádky. Byla leckdy docela hodně zlá, tak v péči o ní jsme se dali strašně moc dohromady a toto nám vlastně vydrželo. Takže ona tím svým utrpením fyzickým a jistě i psychickým a utrpením, ,které leckdy bylo i pro rodinu – ono to není jednoduché pečovat o matku, která vás bije a nadává vám, tak ale pro rodinu to byl obrovský přínos, že jsme to všichni pohromadě prožili a je z toho úžasná zkušenost, která je možná těžko sdělitelná, ale říkala jsem si, prostě zkusím vám to říct, jak to u nás bylo. 

	Senátorka Jiřina Rippelová:  když jsem přicházela do tohoto sálu a viděla jsem to množství mladých studentů, tak jsem se trošku zalekla a říkala jsem si: á, pořadatelé měli obavy o obsazenost těchto lavic, a proto sem takto pozvali tuto mládež. Ale musím říct, že jsem byla velmi mile překvapena vystoupeními řady z nich – kultivovaným vystoupením, skutečně klobouk dolů.
	Já jsem sama před několika lety byla onkologicky nemocná a musela jsem nějaký čas pobývat na onkologické klinice a musím říct, že jsem se setkala u spolupacientek s takovou tou větou: už aby byl konec, už abych to měla za sebou. Přesto přese všechno bych, pokud budeme v nějaké budoucnosti rozhodovat o zákonu o důstojné smrti, nezvedla pro tento zákon ruku.
	Ale já jsem chtěla říct ještě jednu věc. Já jsem si na dnešní veřejné slyšení nebo konferenci, za jejíž uspořádání organizátorům velmi, velmi děkuji, pozvala dvě dámy. Jedna mladá dáma pracuje v sociálních službách ve Švýcarsku a ta starší dáma, která tam sedí vedle, tak je paní, která darovala v restituci získaný pozemek Hospici sv. Lazara v Plzni. Ona ho získala v malém městečku mého senátního obvodu a Hospic sv. Lazara měl v úmyslu vybudovat hospicové zařízení, které je jedno jediné v Plzeňském kraji, chtěl rozšířit počet lůžek a spolu s tím vybudovat zároveň i část lůžek sociálních a část lůžek pro pacienty, řekněme, s Alzheimerovou nemocí a s různými těmito nemocemi. Nejsem lékař, omlouvám se. Hospic sv. Lazara si  nechal zpracovat projektovou dokumentaci, resp. studii pro vybudování. Pak nicméně zjistil, jak velmi náročné z hlediska financí, z hlediska provozování tohoto hospice by bylo vybudování takovéhoto zařízení, které by pod něj mělo spadat.
	
	Pan Vladimír Beneš: Já musím říct, že už nejsem tak potěšen, jak jsem byl, když jsem sem přišel. Zdaleka ne. Někteří nás tady doktory pěkně setřeli, tedy! Musím říct, že až odsud půjdu, tak se budu představovat jako revizor městské hromadné dopravy! Tam ten kolega student, který mně vůbec citoval chybně, tak tomu musím říct, že tutéž autonomii, co má pacient, má lékař. To znamená, on může odmítnout cokoliv provést, protože já tu autonomii mám. A já se vám přiznám tak jako Klener, že já bych euthanasii neprovedl. Čili nejsem kat, jak to říkal tam ten pán!
	A teď k hlavním bodům, k nejdůležitějším, které se tu opakovaly. Za prvé, asistovaná sebevražda je pokrytectví. To byl Jack Queworkian, muž, který zabíjel lidi takovými svými udělátky, kterým říkal mertitron. On to prostě připravil, pacient si mávnul rukou, tím si otevřel tlačku a pustil si jed do žil anebo si dal masku. On ho nejdřív naučil, jak si masku dát a pak do ní pustil plyn. A když to chudák nemohl udělat sám, tak holt mu pomohl. A tomu se říká asistovaná sebevražda. Čili asistovaná sebevražda PSA je pokrytectví! Neexistuje.
     Znova a pořád se tady opakovalo i od odborníků – pasivní euthanasie. Hergot, přečtěte si ten papír toho ARIM! Pasivní euthanasie neexistuje! Pasivní euthanasie se neuznává. ARIM,nerozlišuje pasivní a aktivní euthanasii! Už to pochopte. Pasivní euthanasie, withhold of the therapy, withdrawal of the therapy, to znamená nenasazení terapie, odmítnutí terapie, DNR, to znamená do not resuscitate, to není euthanasie! To je záležitost lékaře. Já jsem jako první neurochirurg v republice operoval nádory kmene u dětí. Trvalo mi chvilku, než jsem pochopil, že to je nesmysl. Ale když jsem to udělal a věděl jsem, že to dítě – to jsem samozřejmě předtím, on byl s rodiči – zemře, tak jsem s klidným svědomím napsal kolegům ARA DNR, do not resuscitate, protože jsem věděl, že by se trápilo i dítě, i rodiče, kdyby s ním bůhví jak dlouho ventilovaně dýchali. Nikdy mě nenapadlo, že jsem dělal euthanasii. Nikdy mě to nenapadlo.
	Dneska je téměř ve všech vašich referátech hlavní living will, chuť k životu. Co to je? To zase se ptal ten kolega? Já mám tady kartičku, že jsem diabetik. Akorát nemám platební. (Smích.) A teď tam ještě budu mít kartičku living will, že tedy nechci žít, když bude to a to. Dejme tomu. Mladý kluk vidí, že jeho strejda se rozbije v autě, je paraplegický, tak on napíše living will, že nechce žít paraplegický. Za deset let se rozseká na motorce a je paraplegik, ochrnutý. Myslíte, že to platí, ta living will? Neplatí, protože 6 tisíc paraplegiků žije v tomto státě!
	V televizi byla nedávno paní, která je paraplegická s metastázou karcinomu plic v páteři. Řekla, že chce euthanasii. Ale v této republice žije 6 tis. paraplegiků. Proč by ona nemoha žít docela slušný život, když se to dá léčit? Ale vy jste tady všichni, jak jste tady mluvili, pořád užívali slova euthanasie. Od začátku jsme si řekli, že to slovo je chybné, že se užívat nemá, ale všichni jste mluvili jen o euthanasii. Tak se domluvte, že to není euthanasie, domluvte se na přesných termínech a myslím si pořád, že není naše svízel euthanasie, jak vy říkáte, naše svízel je zbytečné, marné prodlužování života, který má skončit. 

	Místopředseda Senátu Jan Rakušan: Chtěl říct, že se můžu plně ztotožnit – protože jsem starý, tak si nepamatuji všechna jména vystupujících, ale s tím, co říkal pan Kalenda. Jeho vystoupení je velmi dobré. Kolega vedle kritizoval výchovu lékařů, co se týče psychologické stránky. Má též pravdu, protože každým rokem se v socialismu zhoršovala úroveň naší výuky. To znamená, já jako šedesátiletý jsem byl ještě vychováván profesory s určitou úrovní a potom přece jenom výuka medicíny a zejména etiky šla u nás na vysokých školách dolů.
	Potom chci říct ještě jednu věc. Já jsem bohudíky nebo bohužel zažil socialismus a zažil jsem už jedno komisionální rozhodnutí, a to se týkalo umělé ledviny. Umělých ledvin bylo prostě u nás málo. To je přístroj na očišťování krve od dusíkatých látek. K tomu bylo třeba pět žadatelů. Ale podmínka byla: do 50 let, nesměla být přidružená choroba a ten člověk nesměl být diabetik. Dneska zjistíte, že jsou dialyzováni lidé, kterým je 85 let a převážná většina těch lidí jsou diabetici. To znamená, já už jsem zažil tehdy komise. A nedělejte si iluze, byla tam korupce. Samozřejmě se tam dostali lidé přes 50 let a jak potom určit, koho z těch pěti odsoudíme k smrti, když vybíráme jednoho a čtyři potom na vzestup draslíku necháme zemřít? Tak prosím vás, komise ne, už jsme jich měli dost.
	chci říct, že v anglosaských statistikách je to, že pacienti z 80 % chtějí zemřít doma. Z 80 % bohužel umírají v nemocnici. To je ještě poznámka.
	Poznámka k panu řediteli Hellerovi. Je to naprosto správné, co říkal o hospici, je to tak. Je jenom potřeba posunout úroveň jejich hospicové péče jednak do každé nemocnice, a jednak do každé domácnosti. Ale jinak plně s ním souhlasím.
	Pan profesor Pafko jde dneska na besedu do 24 s panem profesorem Klenerem, takže pan profesor Klener si udělal čas na oboje. Chirurgové jsou už prostě takoví ti vyšší, oni si něco udělají a potom, když to nefunguje, tak to hodí k nám na LDN nebo na onkologii, internu, ono to nějak dopadne. To znamená, víte co, je taková ta medicína hezká, ta je do televize – siamská dvojčata apod., a potom není ta hezká, ta nikoho nebaví, tam jsou lidé proleželí, lidé umírají, jsou staří, to je ta paliativní léčba. Teprve, až budeme mít paliativní léčbu na té úrovni, jako máme dnes třeba kardiologii, potom se bavme o euthanasii.
	 Jednu osobní věc. Umírala mně, matka a já jsem jí říkal, že nechci, aby zemřela. To jsme věděli, to byl den, dva před její smrtí. A ona mi řekla: Co si jako myslíš? Smrt není nic lehkého. 

	Poslanec Boris Šťastný: Pan profesor Beneš k tomu udělal exkurz do terminologie, je to strašně dobře, měli bychom se o tom bavit a věřím, že bude i další příležitost jednotlivé termíny vyprofilovat, nicméně, co já pokládám za důležité.
	Jaká je motivace předložení takového zákona? Já bych to nenazýval motivací, já bych vám chtěl říci a už jsem to říkal, co mě osobně vede v přesvědčení mít takovýto názor. Je to touha po svobodě člověka, svobodě jednotlivce a já opravdu nechci, aby za mě rozhodoval lékař bez mého vědomí. Já nechci, aby někdo jiný, ať je to stát nebo obec nebo zdravotnické zařízení, anebo i církev, byť z bohulibých důvodů mi říkali nebo nějakým způsobem regulovali to, jakým způsobem já se v konkrétní situaci rozhodnu a jakým způsobem dostanu v určitou chvíli kterou možnost.
	S tím souvisí i velmi široká diskuse o hospicích a paliativní péči. Já myslím, že je velice dobře, že se nám podařilo s touto problematikou, s tímto tématem debatu otevřít. O tom se téměř nehovořilo v ČR dosud a najednou, pokaždé když padne slovíčko euthanasie, tak hned jako druhé slovíčko padne: jak je to dnes s paliativní péčí? a nestačí tomu pacientovi jít do hospice nebo do léčebny dlouhodobě nemocných? To je strašně důležitá debata. Financování hospicové péče, zcela nevyřešené zatím u nás atd.
	Ale je potřeba si uvědomit, že všechny tyto věci jsou možností, a tady to zaznělo, jsou prostě alternativou tak, jako je alternativou kontinuální sedace pacienta v jakémkoliv zařízení, tak jako je alternativou víra v Boha a hospicová péče s tím související třeba, tak jako může být alternativou léčebna dlouhodobě nemocných, tak jako může být alternativou domácí péče, kterou je potřeba rozšiřovat v této zemi, tak může být i alternativa některá další. Čili není to o zužování alternativ, možností pro pacienta, ale naopak o jejich rozšiřování.
	A poslední věc, kterou bych chtěl říci. Vždy se hovoří, a znovu to opakuji v souvislosti s jakoukoliv debatou o euthanasii, o zneužití. Já bych chtěl, abychom si všichni strašně dobře uvědomili, že svobodné rozhodnutí člověka o sobě samém není zneužitím. Je to rozhodnutí, protože člověk se rozhoduje v nějakém prostředí. Je logické, že někdo se rozhoduje v prostředí lékařském, někdo v prostředí rodinném, někdo si dá poradit od cizího člověka, někdo najde útěchu v církvi, někdo najde útěchu jinde, ale je to rozhodnutí, které člověk v určité chvíli dělá sám o sobě. A to samé platí i o nerozšiřování léčby nebo žádosti o ukončení léčby. To, že se někdo rozhodne, že již si nepřeje být dál ozařován, že si nepřeje  podstoupit chemoterapii, ten člověk ví a je informován o tom, že s největší pravděpodobností zemře, zemře dříve atd., ale ten člověk se sám rozhodne, protože nechce zažít třeba utrpení spojené s chemoterapií. A je to jeho svobodné rozhodnutí. A pokud někdo hovoří i zneužití v souvislosti s např. návrhy na asistované suicidium, tak by si měl uvědomit, že je potřeba otevřít debatu už nyní u stávajících legálních záležitostí, to znamená o možnosti zneužití svobodného rozhodnutí člověka např. odmítnout léčbu. A já tvrdím, že taková možnost zneužití prostě neexistuje. To by musel existovat záměrně tým lékařů, lékař, který záměrně uvede v omyl pacienta, řekne mu, že je nevyléčitelně nemocný a on není, že má odmítnout léčbu, protože mu způsobuje utrpení a on ji odmítne, ale to je, nezlobte se na mě, trestný čin, neetický čin a takové se, pokud já vím, nedějí. Čili je potřeba toto velmi dobře vzít na zřetel. 
	
	Pan Milan Hamerský: Já velice děkuji a dovolil bych si to ukončit také krátkým slovem za pořadatele. Pan poslanec mi vzal vítr z plachet, byť v prvním vystoupení návrh zkritizoval. Lidé kteří jdou podobnou cestou do sebe často naráží.
	Diskuse běží tisíce let, ale i někteří přítomní tu diskusi vedeme delší dobu a skutečně chceme posílit práva, i jistoty jednotlivce. To není přece tak, že pacient, když bude tento zákon, bude jenom ohrožen. Naopak, zvýší se mu právní jistota, podle čeho se bude postupovat v krizové situaci.
	Za druhé, jde o vnesení pravidel. Já jsem to už říkal, tvrdím, že dneska vztah pacient-lékař v mnoha případech není dobrý. Je samozřejmě otázka, jaký by měl být, jestli pacient velmi lékaři důvěřuje nebo je to partnerský vztah, kde se spoludiskutuje o léčbě atd. To znamená, další věc, kterou tento zákon říká: lékař je partnerem pacienta, za nějakých podmínek vykoná něco. Není to jenom o lékařích. Je to o příbuzných. Přece si neděláme iluze, že ve zdravotnictví není korupce, na rozdíl od jiných oblastí ve společnosti, a že korupce nemůže ovlivňovat chování lékařů nějakým způsobem. Samozřejmě je to otázka vztahu příbuzných, je to otázka státních orgánů, jak mají vůbec do tohoto vstupovat.
	Co se týče základních principů, Já jsem skutečně přesvědčen, že člověk je zodpovědný za svůj život a jsou vyšší hodnoty než život. Přece život není nejvyšší hodnota! Několikrát za rok slavíme lidi, kteří se obětovali pro jiné hodnoty než život – pro svobodu, pro demokracii, aby zachránili někoho jiného atd. 
	Otázka kluzkého svazu. Ta tady byla zmíněna. Je to z mého pohledu největší argument proti tomuto návrhu, to znamená, jakékoliv posouvání určitých morálních standardů zákony vede k tomu, že za rok se přijde s návrhem, aby se posunuly ještě více. Když budou potraty pro znásilněné ženy, dobře, ale proč by už neměly být pro sociální případy, proč by už neměly být takové a pak prostě někdo tady vysoudí 80 tisíc za to, že se mu narodilo dítě. Prostě zhůvěřilost neuvěřitelná, legální!
	Takže je to otázka. Při uzákonění euthanasie samozřejmě přijdou návrhy, aby to mohlo být pro děti, které se narodí postižené atd. Jsem si toho vědom a je to věc o tom, že morálka a principy jsou mimodemokratické. Akceptujeme je, protože jsou z minulosti nebo právě proto, že desatero jsme si neodhlasovali. Je nám jakýmsi způsobem nadřazené. Jsem si vědom obrovského problému kluzkého svahu, posouvání standardů i tímto zákonem a je otázka, jestli by v některých, a já jsem to tady řekl, je to nepopulární, v otázce potratů by naopak neměl přijít návrh, který by něco zpřísnil, jakoby protipohyb v kluzkém svahu.
	Děkuji moc za vaši pozornost a zároveň bych vás chtěl požádat o velký potlesk pro paní senátorku Domšovou, která akci uspořádala, měla s tím práci, není to úplně vděčná práce, ale já věřím, že vaše přítomnost je pro ni odměnou. Děkujeme! 
	***